George Orwell, Nineteen Eighty‑Four

Copyright © The Estate of the late Sonia Brownell Orwell

All rights reserved

© 2019 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-2573-4

ISBN PDF: 978-973-46-2574-1

ISBN print: 978-973-46-7716-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © iStockphoto.com/stokkete

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE ORWELL (pseudonimul literar şi jurnalistic al lui Eric Arthur Blair) s-a născut în 1903 în India şi a murit de tuberculoză la Londra, în 1950. A studiat la Eton între 1917 şi 1921 şi a publicat în diferite reviste ale colegiului, iar între 1922 şi 1927 a lucrat în cadrul Poliţiei Imperiale Indiene din Birmania, experienţă pe care a reconstituit-o mai tîrziu în romanul Zile birmaneze (1934; Polirom, 2003, 2013, 2016). Prima sa carte, Fără un sfanţ prin Paris şi prin Londra (1933; Polirom, 2017), este o relatare emoţionantă şi mai ales comică a celor cîţiva ani de sărăcie autoimpusă pe care i-a trăit după ce s-a întors în Europa. Printre romanele sale din anii 1930 se numără O fată de preot (1935; Polirom, 2011), Aspidistra să trăiască! (1936; Polirom, 2009) şi O gură de aer (1939; Polirom, 2010), dar adevărata recunoaştere i-au adus-o alte două proze-reportaj: Drumul spre Wigan Pier (1937; Polirom, 2018), despre viaţa la limita sărăciei a minerilor dintr-un orăşel din Lancashire, şi Omagiu Cataloniei (1938; Polirom, 2009), despre propria sa experienţă în timpul Războiului Civil din Spania. Între 1943 şi 1945, ca director literar la Tribune, a publicat numeroase articole literare şi politice, colaborînd în acelaşi timp la Observer şi la Manchester Evening News. Fabula politică Ferma animalelor (1945; Polirom, 2002, 2012, 2017, 2018) şi distopia O mie nouă sute optzeci şi patru (1949) sînt cele mai populare romane ale lui Orwell şi au fost traduse în întreaga lume.

UNU

I

Era o zi rece și senină de aprilie și orologiile băteau ora treisprezece. Winston Smith, cu bărbia înfundată în piept în încercarea de a se apăra de vîntul necruțător, se strecură rapid pe ușile de sticlă ale blocului Victoria, deși nu suficient de iute ca să împiedice o rafală de praf nisipos să intre odată cu el.

Holul mirosea a varză fiartă și a preșuri vechi de cîrpe. Pe peretele dintr-un capăt fusese prins un afiș colorat, prea mare pentru interior. Pe el se vedea doar o față imensă, cu o lățime mai mare de un metru: fața unui bărbat de vreo patruzeci și cinci de ani, cu o mustață neagră, deasă, și trăsături frumoase, dar aspre. Winston se îndreptă spre scări. N-avea rost să încerce liftul. Nici în perioadele bune nu prea funcționa, iar acum curentul se lua în timpul zilei. Măsura făcea parte din efortul de a economisi energia în vederea pregătirii Săptămînii de Ură. Apartamentul era la etajul al șaptelea și Winston, care avea treizeci și nouă de ani și un ulcer varicos deasupra gleznei drepte, urcă încet, oprindu-se de cîteva ori ca să se odihnească. Pe fiecare palier, vizavi de ușa liftului, afişul cu fața enormă privea de pe perete. Era o imagine din acelea făcute în așa fel încît ochii ei să te urmeze atunci cînd te miști. Dedesubtul ei scria „FRATELE CEL MARE TE URMĂREȘTE“.

Înăuntrul apartamentului o voce sonoră citea o listă de cifre care aveau ceva de-a face cu producția de fontă. Vocea ieșea dintr-o placă de metal dreptunghiulară, cu colțurile rotunjite, ca o oglindă opacă, încastrată în peretele din dreapta. Winston răsuci un buton și volumul vocii scăzu puțin, deși cuvintele se puteau distinge în continuare. Volumul aparatului (care se numea tele-ecran) putea fi redus, dar nu exista nici o modalitate de a-l opri cu totul. Winston se îndreptă către fereastră: o figură măruntă, uscățivă, un trup a cărui slăbiciune era scoasă în evidență și mai mult de salopeta albastră care constituia uniforma Partidului. Avea părul foarte deschis la culoare, o față rumenă de la natură, o piele asprită de săpunul de slabă calitate, de lamele tocite și de frigul iernii care tocmai se încheiase.

Chiar și prin geamul închis, lumea de afară arăta înfrigurată. Jos, în stradă, vîrtejuri mici de vînt purtau în spirale praful și bucățile de hîrtie împrăștiate și, cu toate că soarele strălucea și cerul era de un albastru intens, totul părea golit de culoare, cu excepția afișelor lipite peste tot. Chipul cu mustață neagră privea în jos din toate locurile impunătoare. Unul se găsea chiar pe fațada clădirii de vizavi. „FRATELE CEL MARE TE URMĂREȘTE“, spunea sloganul, iar ochii aceia negri îi sfredeleau pe cei ai lui Winston. La nivelul străzii, un alt afiș, rupt într-un colț, flutura spasmodic în vînt, acoperind și dezvelind un singur cuvînt: „SOCENG“. În depărtare un elicopter coborî razant printre acoperișuri, plană preț de o clipă ca o muscă de carne și țîșni din nou în zbor arcuit. Era patrula de poliție, care iscodea pe la ferestrele oamenilor. Însă patrulele nu contau. Numai Poliția Gîndirii conta.

În spatele lui Winston, vocea din tele-ecran debita în continuare ceva despre fontă și depășirea celui de-al Nouălea Plan Trienal. Tele-ecranul recepționa și, în același timp, transmitea. Intercepta orice sunet mai puternic decît o șoaptă foarte înceată pe care l-ar fi produs Winston. În plus, atîta timp cît rămînea în cîmpul vizual al plăcii de metal, Winston putea fi și văzut, nu doar auzit. Evident, nu exista nici o modalitate de a ști cînd erai de fapt urmărit. Nu se putea decît specula despre cît de des și prin ce sisteme Poliția Gîndirii intra pe cîte un fir individual. Era chiar posibil să urmărească pe toată lumea, tot timpul. Oricum, puteau să-ți intre pe fir oricînd doreau. Trebuia să trăiești – și trăiai, dintr-o obișnuință ce devenise instinct – pornind de la premisa că fiecare sunet pe care-l făceai era auzit și fiecare mișcare era scrutată dacă nu o făceai în întuneric.

Winston rămase cu spatele la tele-ecran. Era mai sigur așa, deși, după cum știa foarte bine, chiar și un spate poate fi revelator. La un kilometru distanță, Ministerul Adevărului, locul său de muncă, se înălța imens și alb peste peisajul jegos. Aceasta, se gîndi el cu un soi de dezgust vag, aceasta este Londra, principalul oraș din Aerodromul Unu, a treia provincie ca număr de locuitori a Oceaniei. Încercă să-și stîrnească vreo amintire din copilărie care să-i spună dacă Londra fusese întotdeauna așa. Au existat dintotdeauna aceste priveliști cu clădiri de secol nouăsprezece părăginite, cu laturile proptite cu grinzi de lemn, cu ferestre cîrpite cu carton și acoperișuri de tablă ondulată, cu grădini ale căror ziduri sălbatice se apleacă în toate direcțiile? Și locurile bombardate, unde pulberea de la tencuială se ridică în vîrtejuri și pufulița se întinde peste grămezile de moloz, și porțiunile mai mari curățate de bombe, unde s-au înălțat colonii sordide de cocioabe de lemn, ca niște cotețe de găini? Degeaba însă, nu-și putea aminti: din copilăria lui nu mai rămăsese nimic, în afară de o serie de tablouri luminoase, izolate și, în mare parte, lipsite de noimă.

Ministerul Adevărului – Miniadev în neolimbă¹ – ieșea izbitor în evidență față de tot ce se mai vedea în jur. Era o structură piramidală enormă din beton alb, strălucitor, înălțîndu-se semeț, terasă după terasă, la trei sute de metri în văzduh. De unde stătea acum, Winston putea distinge cele trei slogane ale partidului, scrise cu litere elegante, reliefate pe fațada albă:

RĂZBOIUL ESTE PACE

LIBERTATEA ESTE SCLAVIE

IGNORANȚA ESTE PUTERE

Se spunea că Ministerul Adevărului are trei mii de încăperi deasupra solului și ramificații analoage sub pămînt. În diferite părți ale Londrei mai existau doar trei clădiri comparabile ca aspect și mărime. Dominau atît de categoric arhitectura înconjurătoare, încît de pe acoperișul blocului Victoria se puteau vedea simultan toate patru. Aceste patru clădiri reprezentau sediile celor patru ministere care constituiau aparatul guvernamental: Ministerul Adevărului, care se ocupa de știri, divertisment, educație și arte, Ministerul Păcii, care se ocupa de război, Ministerul Iubirii, care asigura respectarea legii și ordinii, și Ministerul Belșugului, care răspundea de chestiunile economice. În neolimbă ele se numeau Miniadev, Minipax, Miniiubi și Minibelș.

Ministerul Iubirii era cel cu adevărat înspăimîntător. Nu avea deloc ferestre. Winston nu fusese niciodată în interiorul Ministerului Iubirii, nici măcar la o jumătate de kilometru de el. Era un loc unde nu se putea intra decît cu treburi oficiale și atunci doar pătrunzînd printr-un labirint de sîrmă ghimpată încîlcită, uși de oțel și cuiburi de mitralieră ascunse. Chiar și străzile ce duceau spre barierele sale exterioare erau pline de gărzi cu mutre de gorilă, în uniforme negre și înarmate cu bastoane înlănțuite.

Winston se răsuci brusc. Își compusese pe chip expresia de optimism blajin care se recomanda să fie etalată în fața tele-ecranului. Traversă camera și intră în bucătăria minusculă. Pentru că plecase de la minister la o asemenea oră, își sacrificase prînzul de la cantină și știa prea bine că în bucătărie nu se găsea nimic de mîncare în afară de o bucată de pîine închisă la culoare, care trebuia păstrată pentru micul dejun de a doua zi. Dădu jos de pe raft o sticlă de lichid incolor, cu o etichetă albă, simplă, pe care scria „GIN VICTORIA“. Avea un miros grețos, uleios, ca o tărie chinezească de orez. Winston își turnă aproape o ceașcă de ceai, se îmbărbătă ca pentru un șoc și o dădu pe gît ca pe o doză de medicament.

Fața i se înroși imediat și din ochi îi țîșniră lacrimi. Lichidul parcă era acid azotic și, în plus, cînd îl înghițeai, aveai senzația că te lovește cineva în ceafă cu un baston de cauciuc. În clipa următoare însă arsura din stomac i se potoli și lumea începu să arate mai vesel. Scoase o țigară dintr-un pachet mototolit pe care scria „ȚIGĂRI VICTORIA“ și o ținu neglijent în poziție verticală, iar tutunul se împrăștie pe podea. Cu următoarea avu mai mult succes. Se întoarse în camera de zi și se așeză la o măsuță aflată în stînga tele-ecranului. Scoase din sertarul măsuței un toc, o călimară și un carnet gros, de format in-quarto, cu foi goale, cu copertă marmorată și spatele roșu.

Dintr-un motiv oarecare, tele-ecranul din camera de zi era plasat într-o poziție neobișnuită. În loc să fie așezat, cum ar fi fost normal, pe peretele din spate, de unde putea supraveghea întreaga încăpere, se găsea pe peretele mai lung, vizavi de fereastră. Lîngă el, într-o parte, se deschidea o mică firidă în care stătea acum Winston și al cărei rol inițial, cînd se construiseră apartamentele, fusese probabil de a adăposti rafturi de cărți. Așezat în partea din spate a firidei, Winston putea să rămînă în afara cîmpului vizual al tele-ecranului. Evident, putea fi auzit, dar atîta timp cît rămînea în poziția actuală, nu putea fi văzut. Într-o oarecare măsură, exact această geografie neobișnuită a încăperii îi sugerase lucrul pe care tocmai urma să-l facă acum.

I-l sugerase însă și carnetul pe care îl scosese din sertar. Era un obiect deosebit de frumos. Filele netede, catifelate, îngălbenite puțin de trecerea timpului, erau dintr-o hîrtie care nu se mai fabrica de cel puțin patruzeci de ani. Carnetul însă, bănuia Winston, era mult mai vechi de-atît. Îl văzuse zăcînd în vitrina unei prăvălioare îmbîcsite cu vechituri dintr-o mahala a orașului (nu mai ținea minte care anume) și fusese cuprins numaidecît de o dorință copleșitoare de a-l avea. Membrii de Partid nu aveau voie să intre în prăvăliile obișnuite (așa ceva se chema „a acționa pe piața liberă“), dar regula nu era aplicată foarte strict, deoarece existau anumite articole, cum ar fi șireturile sau lamele de bărbierit, care nu puteau fi obținute altfel. Winston aruncase o privire rapidă în susul și în josul străzii, iar apoi se strecurase înăuntru și cumpărase carnetul cu doi dolari și cincizeci. La vremea aceea nu se gîndise că l-ar vrea în vreun scop anume. Îl dusese acasă în servietă, simțindu-se vinovat. Chiar dacă nu avea nimic scris în el, era compromițător să-l deții.

Lucrul pe care tocmai urma să-l facă era să înceapă un jurnal. Nu era o activitate ilegală (nimic nu era ilegal, din moment ce nu mai existau legi), dar dacă ar fi fost descoperită, aproape sigur ar fi fost pedepsită cu moartea sau cel puțin cu douăzeci și cinci de ani într-un lagăr de muncă silnică. Winston potrivi o peniță într-un toc și o vîrî în gură ca s-o curețe de grăsime. Tocul era un instrument arhaic, rareori folosit chiar și pentru semnături, iar el își procurase unul, pe ascuns și cu oarecare dificultate, pur și simplu deoarece simțise că hîrtia aceea fină și frumoasă merita să fie scrisă cu o peniță adevărată în loc să fie scrijelită cu creionul chimic. De fapt nu era obișnuit să scrie de mînă. În afară de însemnări foarte scurte, totul se dicta în dictatranscriptor, ceea ce, evident, era imposibil în cazul de față. Înmuie penița în cerneală și apoi șovăi preț de o singură clipă. Îi trecuse un tremur prin pîntece. A însemna hîrtia era un gest decisiv. Cu litere mici și chinuite, scrise:

4 aprilie 1984

Se lăsă pe spate. Îl cuprinsese o senzație copleșitoare de neputință. În primul rînd nu avea cum să știe sigur că era într-adevăr 1984. Trebuie să fi fost cam în jurul acestei date, din moment ce era destul de sigur că avea treizeci și nouă de ani și credea că se născuse în 1944 sau 1945, dar de-acum devenise imposibil să mai știi vreo dată cu o precizie mai mare de un an sau doi.

Îi trecu brusc prin minte să se întrebe: pentru cine scria oare acest jurnal? Pentru viitor, pentru cei încă nenăscuți. Mintea îi zăbovi o clipă asupra datei incerte de pe foaie, iar apoi se poticni de un cuvînt din neolimbă, dublugîndire. Conștientiză pentru prima dată pe deplin enormitatea a ceea ce începuse. Cum să poți comunica cu viitorul? Așa ceva e imposibil prin natura sa. Viitorul fie se va asemăna cu prezentul, caz în care nu avea să-l asculte, fie va fi diferit, iar impasul lui va părea fără noimă.

Rămase un răstimp așa, uitîndu-se prostește la foaie. Tele-ecranul trecuse la o muzică militară stridentă. Era straniu că Winston părea nu doar să-și fi pierdut puterea de a se exprima, ci și să fi uitat ce voise să spună inițial. Se pregătea pentru acest moment de săptămîni întregi și nu-i trecuse niciodată prin minte că va avea nevoie de altceva în afară de curaj. Scrisul în sine urma să fie ușor. Nu trebuia decît să transcrie pe hîrtie monologul interminabil și zbuciumat care i se derula în cap de ani întregi. Acum însă pînă și acest monolog încetase. În plus, ulcerul varicos începuse să-i dea o senzație insuportabilă de mîncărime. Nu îndrăzni să se scarpine, pentru că, dacă o făcea, ulcerul se inflama întotdeauna. Secundele treceau. Nu mai era conștient de nimic în afară de pagina goală din fața lui, de mîncărimea de deasupra gleznei, de muzica ce urla și de ușoara amețeală provocată de gin.

Începu să scrie dintr-odată, cuprins de panică, nedîndu-și seama decît parțial de cuvintele pe care le așternea pe hîrtie. Scrisul mic și copilăresc se răzlețea în susul și în josul paginii, dezbărîndu-se mai întîi de majuscule, iar în cele din urmă chiar și de puncte:

4 aprilie 1984. La cinema aseară. Numai filme de război. Unul foarte bun despre un vapor plin de refugiați bombardat undeva în Mediterana. Publicul amuzat copios de imaginile cu un grăsan uriaș care încerca să scape înotînd cu un elicopter pe urmele lui. mai întîi îl vedeai cum înaintează greoi prin apă ca un marsuin, apoi îl vedeai prin vizoarele armelor din elicopter, apoi era ciuruit tot și marea din jurul lui se colora în roz și el se scufunda rapid, ca și cum apa i-ar fi intrat prin găuri. publicul a urlat de rîs cînd s-a scufundat. apoi au arătat o barcă de salvare plină cu copii și un elicopter deasupra. la prora stătea o femeie între două vîrste evreică poate cu un băiețel de vreo trei ani în brațe. băiețelul urla de frică și își ascundea capul între sînii ei ca și cînd ar fi vrut să se vîre cu totul în ea și femeia îl înfășura cu brațele și îl alina deși se albăstrise și ea de teamă, în tot timpul ăsta acoperindu-l cît putea de mult de parc-ar fi crezut că brațele ei l-ar fi putut proteja de gloanțe. apoi elicopterul a aruncat o bombă de 20 de kile în ei explozie grozavă și barca s-a făcut țăndări. a urmat un cadru minunat cu un braț de copil înălțîndu-se sus sus de tot în aer un elicopter cu un aparat de filmat în bot trebuie să-l fi urmărit acolo sus și dinspre locurile partidului s-au auzit multe aplauze dar o femeie din zona prolilor a început brusc să facă tărăboi și să strige că de ce-or trebuit să arate așa ceva în fața copiilor nu se face în fața copiilor pînă ce poliția a scos-o a scos-o afară și nu cred că i s-a întîmplat ceva că nimănui nu-i pasă de ce zic prolii o reacție tipică de prol ei niciodată…

Winston se opri din scris, parțial din cauză că fusese cuprins de un cîrcel. Nu știa ce-l apucase să înșire aberațiile astea. Partea ciudată însă era că, în timp ce-o făcea, în minte i se limpezise o altă amintire, în asemenea măsură încît aproape că se simți capabil s-o scrie. Își dădu acum seama că din cauza acestui alt incident se hotărîse brusc să vină acasă și să înceapă azi jurnalul.

Se întîmplase în dimineața aceea la minister, dacă despre ceva atît de nebulos se putea spune că se întîmplase.

Era aproape ora unsprezece zero zero și în Secția Arhive, unde lucra Winston, lumea își tîra scaunele din birouri și le grupa în mijlocul sălii, vizavi de tele-ecranul cel mare, pregătindu-se pentru cele Două Minute de Ură. Winston tocmai își ocupa locul într-unul din rîndurile din mijloc, cînd în încăpere își făcură brusc apariția două persoane pe care le știa din vedere, dar cu care nu vorbise niciodată. Una dintre ele era o fată pe lîngă care trecuse deseori pe coridoare. Nu știa cum o cheamă, dar știa că lucrează la Secția Ficțiune. Probabil că avea vreo slujbă tehnică la una din mașinile de scris romane, căci o văzuse uneori cu cîte o cheie fixă în mîinile mînjite de ulei. Avea vreo douăzeci și șapte de ani, o înfățișare îndrăzneață, părul negru și des, o față pistruiată și mișcări agile, atletice. Un brîu îngust, stacojiu, simbolul Ligii Anti-Sex a Tineretului, îi era trecut de cîteva ori în jurul mijlocului, peste salopetă, strîns doar atît cît să-i scoată în evidență frumusețea șoldurilor. Lui Winston îi displăcuse de cînd o văzuse. Știa și de ce. Era din cauza aerului pe care-l emana și care amintea de terenuri de hochei și băi reci, de excursii în grup și, în general, de inocența pe care aceasta reușea s-o emane. Lui Winston îi displăceau cam toate femeile, mai ales cele tinere și drăguțe. Femeile, mai ales cele tinere, erau întotdeauna susținătoarele cele mai înfocate ale Partidului, cele care înghițeau sloganele, făceau pe iscoadele amatoare și adulmecau ereziile. Fata asta însă îi dădea impresia c-ar fi mai periculoasă decît majoritatea. Odată, cînd se întîlniseră pe coridor, îi aruncase o privire piezișă care parcă îl străpunsese și, preț de o clipă, îl umpluse de o teroare cruntă. Îi trecuse prin cap chiar c-ar putea fi un agent al Poliției Gîndirii. Așa ceva era, desigur, foarte improbabil. Totuși, ori de cîte ori fata se afla prin preajmă, Winston continua să simtă o tulburare ciudată, în care se amestecau atît teama, cît și ostilitatea.

Cealaltă persoană era un bărbat pe nume O’Brien, un membru al Partidului Interior și deținător al unei funcții atît de importante și îndepărtate, că Winston nu avea decît o vagă idee despre natura ei. Cînd văzură că se apropie salopeta neagră a unui membru al Partidului Interior, preț de o clipă peste grupul de oameni din jurul scaunelor se lăsă tăcerea. O’Brien era un bărbat masiv, voinic, cu gît gros și chip aspru, ironic, înverșunat. În ciuda înfățișării impresionante, avea un oarecare farmec în comportament. Avea un fel de a-și rearanja ochelarii pe nas care era ciudat de dezarmant și, într-un mod greu de definit, ciudat de rafinat. Era un gest care, dacă ar mai fi gîndit cineva în astfel de termeni, amintea de un nobil din secolul al optsprezecelea care își oferă tabachera. Winston îl văzuse, poate, pe O’Brien de vreo douăsprezece ori în cam tot atîția ani. Simțea o atracție deosebită față de el – și nu doar din pricină că îl nedumerea contrastul dintre comportamentul său civilizat și alura lui de boxer. Mai degrabă era din pricina unei convingeri secrete – sau poate nici măcar convingere, doar speranță – că acest conformism politic al lui O’Brien nu era perfect. Ceva de pe chipul lui o sugera în mod irezistibil. Dar de fapt poate că pe chip nu i se citea atît nonconformismul, cît pur și simplu inteligența. Oricum, arăta ca un om cu care ai fi putut sta de vorbă dacă ai fi izbutit cumva să păcălești tele-ecranele și să-l prinzi singur. Winston nu făcuse niciodată nici cel mai mic efort pentru a-și verifica ipoteza și, de fapt, nici nu avea cum s-o facă. În acel moment O’Brien se uită la ceasul de la mînă, văzu că era aproape ora unsprezece și, evident, hotărî să rămînă în Secția Arhive pînă la terminarea celor Două Minute de Ură. Se așeză în același rînd cu Winston, la vreo două scaune distanță. Între ei se găsea o femeie scundă, cu păr nisipiu, care lucra în cabina de lîngă Winston. Fata brunetă stătea chiar în spatele lor.

În clipa următoare din tele-ecranul mare din capătul încăperii izbucni un scrîșnet înfiorător, abraziv, ca al unei mașinării monstruoase care funcționează neunsă. Era un zgomot care-ți strepezea dinții și îți ridica părul măciucă în cap. Începuse Ura.

Ca de obicei, pe ecran apăru chipul lui Emmanuel Goldstein, Dușmanul Poporului. Din public se auziră ici și colo șuierături. Femeia scundă cu păr nisipiu scoase un cîrîit de teamă amestecată cu repulsie. Goldstein era trădătorul și apostatul care fusese cîndva, cu mult timp în urmă (cît de mult, nu mai ținea minte nimeni), una din figurile cele mai importante ale Partidului, aproape de același rang cu însuși Fratele cel Mare, după care s-a implicat în activități contrarevoluționare, a fost condamnat la moarte, a scăpat în mod misterios și a dispărut. Programul celor Două Minute de Ură se schimba de la o zi la alta, dar nu exista nici unul în care Goldstein să nu fie protagonistul. El reprezenta trădătorul primordial, cel dintîi spurcător al purității Partidului. Toate fărădelegile ulterioare împotriva Partidului, toate trădările, actele de sabotaj, ereziile și deviațiile izvorau direct din învățăturile lui. Trăia în continuare pe undeva și își punea la cale conspirațiile: poate într-un loc de peste mări și țări, sub protecția patronilor săi străini, sau poate – cum se zvonea uneori – chiar în vreo ascunzătoare din Oceania.

Lui Winston i se încordase diafragma. Nu putea vedea chipul lui Goldstein fără să fie cuprins de un amestec dureros de sentimente. Era un chip alungit, de evreu, cu un nimb pufos de păr cărunt și un barbișon mic, un chip inteligent și totuși inerent abject, cu un soi de idioțenie senilă în nasul lung și subțire pe care, la vîrf, stătea cocoțată o pereche de ochelari. Aducea cu o față de oaie și chiar și vocea sa avea ceva behăitor în ea. Goldstein își debita obișnuitul atac veninos la adresa doctrinelor Partidului, un atac atît de exagerat și de perfid, încît nici un copil nu s-ar fi lăsat păcălit de el, și totuși îndeajuns de plauzibil ca să te copleșească îngrijorarea că alții, mai puțin echilibrați, s-ar fi putut lăsa convinși. Îl înjura pe Fratele cel Mare, deplîngea dictatura Partidului, cerea încheierea unei păci imediate cu Eurasia, propovăduia libertatea de expresie, libertatea presei, libertatea de întrunire, libertatea de gîndire, urla isteric că revoluția fusese trădată, toate astea într-un discurs rapid, polisilabic, care reprezenta un soi de parodie a stilului obișnuit al oratorilor Partidului și conținea pînă și cuvinte din neolimbă, ba chiar mai multe decît ar fi folosit în mod normal un membru de Partid. Și în tot acest timp, ca nu cumva realitatea la care se refereau sforăiturile ipocrite ale lui Goldstein să fie pusă la îndoială, în spatele lui, pe tele-ecran, mărșăluiau coloanele interminabile ale armatei eurasiene, șir după șir de bărbați voinici cu chipuri asiatice, lipsite de expresie, care se ridicau pînă la suprafața ecranului și dispăreau, pentru a fi înlocuite de altele absolut identice. Tropăitul ritmic și înfundat al bocancilor soldaților era zgomotul de fond pentru vocea behăitoare a lui Goldstein.

Nici nu trecuseră treizeci de secunde de Ură, cînd jumătate din cei prezenți în încăpere izbucniră în strigăte incontrolabile de furie. Aroganta față ovină de pe ecran și puterea înspăimîntătoare a armatei eurasiene din spatele său se dovedeau imposibil de suportat. Mai mult, să-l vezi pe Goldstein sau fie și doar să te gîndești la el îți stîrnea automat teama și furia. Era un obiect al urii mai constant decît Eurasia ori Estasia, căci atunci cînd Oceania se războia cu una din aceste puteri, se găsea în relații pașnice cu cealaltă. Ciudat însă era faptul că, deși Goldstein era urît și disprețuit de toată lumea, deși zilnic și de o mie de ori pe zi, pe podiumuri, pe tele-ecrane, în ziare și în cărți teoriile îi erau desființate, zdrobite, ridiculizate, dezvăluite marelui public drept un gunoi deplorabil, ceea ce și erau, în ciuda tuturor acestor lucruri, influența lui nu părea să se diminueze niciodată. Veșnic se găseau noi fraieri care să se lase seduși de el. Nu trecea o zi fără ca Poliția Gîndirii să demaște spioni și sabotori care acționau la indicațiile lui. Era comandantul unei vaste armate fantomatice, al unei rețele subterane de uneltitori porniți să răstoarne ordinea Statului. Frăția, cică așa se numea. Se mai zvonea și că ar exista o carte îngrozitoare, un compendiu al tuturor ereziilor, al cărei autor era Goldstein și care circula clandestin pe ici, pe colo. Cartea nu avea titlu. Dacă o menționa în vreun fel, lumea îi spunea pur și simplu „cartea“. Astfel de lucruri însă nu se aflau decît din zvonuri. Nici Frăția și nici cartea nu constituiau un subiect pe care un membru obișnuit de Partid l-ar fi menționat dacă putea să-l evite.

În cel de-al doilea minut Ura deveni isterică. Oamenii săreau în sus și în jos de la locurile lor și urlau cît îi țineau puterile, încercînd să acopere behăitul înnebunitor care venea dinspre ecran. Fața femeii scunde cu păr nisipiu se făcuse de un roz aprins, iar gura i se deschidea și i se închidea ca a unui pește pe uscat. Chiar și chipul greoi al lui O’Brien se înroșise. Stătea foarte drept pe scaun, iar pieptul puternic i se umfla și i se cutremura de parcă ar fi înfruntat năvala unui talaz. Bruneta din spatele lui Winston începuse să strige „Porcule! Porcule! Porcule!“ și apucă brusc un dicționar greu al neolimbii, azvîrlindu-l înspre ecran. Volumul îl lovi pe Goldstein în nas și ricoșă: vocea continuă implacabil. Într-o clipă de luciditate, Winston își dădu seama că striga și el laolaltă cu ceilalți și că izbea violent cu călcîiul în bara de sub scaun. Partea cumplită cu cele Două Minute de Ură consta nu în faptul că erai obligat să participi, ci că nu aveai cum să nu te implici. În treizeci de secunde, orice prefăcătorie devenea inutilă. Prin mulțime trecea, ca un curent electric, un extaz hidos de frică și sete de răzbunare, o dorință de a ucide, de a tortura, de a zdrobi fețe cu barosul, care, chiar dacă nu o voiai, te transforma într-un dement ce răcnea și se schimonosea. Furia ce te cuprindea era însă o emoție abstractă, fără țintă, ce putea fi redirecționată de la un obiect la altul, precum flacăra unei lămpi de sudură. Astfel, existau momente cînd ura lui Winston nu se îndrepta deloc spre Goldstein, ci, dimpotrivă, spre Fratele cel Mare, spre Partid și spre Poliția Gîndirii. În astfel de clipe îi părea rău de păcătosul singuratic și batjocorit de pe ecran, unicul paznic al adevărului și judecății sănătoase într-o lume a minciunilor. În clipa următoare însă era una cu cei din jurul lui și i se părea că tot ce se spunea despre Goldstein este adevărat. În acele momente ura față de Fratele cel Mare se transforma în adorație, Fratele cel Mare părea să se înalțe ca un protector neînfricat și invincibil, neclintit ca o stîncă, împotriva hoardelor din Asia, iar Goldstein, în ciuda izolării și neputinței sale, precum și a faptului că însăși existența lui stătea sub semnul întrebării, aducea mai degrabă cu un vrăjitor sinistru, în stare să distrugă întregul eșafodaj al civilizației prin simpla putere a vocii sale.

Uneori era chiar posibil să-ți îndrepți ura într-o direcție sau alta printr-un act de voință. Brusc, cu un efort violent asemănător celui cu care îți smulgi capul de pe pernă în mijlocul unui coșmar, Winston izbuti să-și redirecționeze ura dinspre fața de pe ecran către fata cu păr negru din spatele lui. Prin minte îi trecură năluciri frumoase, pline de viață. Avea s-o omoare în bătaie cu un baston de cauciuc. Avea să-i lege trupul gol de un stîlp și să-l străpungă cu săgeți, ca pe Sfîntul Sebastian. Avea s-o siluiască și să-i taie beregata chiar în momentul orgasmului. În plus, își dădu seama mai bine decît înainte de ce o ura. O ura pentru că era tînără și frumoasă și asexuată, pentru că voia să se culce cu ea și n-o va face niciodată, pentru că în jurul mijlocului ei subțire și dulce, care părea că te îmbie să-l cuprinzi cu brațul, nu se găsea decît odiosul brîu stacojiu, simbolul agresiv al castității.

Ura atinse paroxismul. Vocea lui Goldstein devenise un behăit adevărat și, preț de o clipă, chiar și fața i se transformă într-una de oaie. Apoi fața de oaie se topi în figura unui soldat eurasian care părea că înaintează, uriaș și cumplit, cu pușca automată răpăind, și că iese din ecran, astfel încît unii oameni din rîndul din față chiar s-au tras înapoi în scaune. În același moment însă, provocînd un suspin adînc de ușurare din partea tuturor, figura ostilă se topi în chipul Fratelui cel Mare, cu părul lui negru și mustața neagră, plin de putere și de un calm misterios și atît de mare, încît aproape că umplea ecranul. Nimeni nu auzi ce spunea Fratele cel Mare. Nu erau decît niște cuvinte de încurajare, genul de cuvinte rostite în focul bătăliei, care nu se deslușeau separat, dar restabileau încrederea prin simplul fapt că erau spuse. Apoi fața Fratelui cel Mare se estompă și în locul ei apărură cele trei slogane ale Partidului, scrise cu litere mari și îngroșate:

RĂZBOIUL ESTE PACE

LIBERTATEA ESTE SCLAVIE

IGNORANȚA ESTE PUTERE

Însă chipul Fratelui cel Mare păru să mai stăruie cîteva clipe pe ecran, ca și cînd efectul pe care-l avusese asupra retinei celor prezenți era prea intens ca să poată dispărea imediat. Femeia scundă cu păr nisipiu se prăbușise peste spătarul scaunului din față. Cu un murmur tremurat, ce părea să spună „Mîntuitorul meu!“, ea întinse brațele către ecran. Apoi își îngropă fața în mîini. Era clar că rostea o rugăciune.

În acel moment întregul grup se porni să scandeze ritmic, rar, profund, „F-M!… F-M!… F-M!“, iarăși și iarăși, foarte rar, cu o pauză între „F“ și „M“ – un sunet greu, îngînat, ciudat de sălbatic, pe fundalul căruia aproape că se auzeau un tropot de picioare goale și vibrația unor tam-tamuri. Continuară preț de aproape treizeci de secunde. Era un refren care se auzea deseori în momente de emoție copleșitoare. Era, în parte, un soi de imn închinat înțelepciunii și măreției Fratelui cel Mare, dar, mai mult decît atît, reprezenta un act de autohipnoză, o adormire intenționată a stării de conștiență prin intermediul zgomotului ritmic. Lui Winston parcă îi înghețau măruntaiele. În timpul celor Două Minute de Ură nu se putea abține să participe la delirul general, dar această scandare subumană, „F-M!… F-M!“, îl umplea întotdeauna de groază. Evident, scanda alături de ceilalți, i-ar fi fost imposibil să facă altfel. A-ți masca sentimentele, a-ți controla chipul, a face tot ce făceau și ceilalți era o reacție instinctivă. Dar a existat un interval de vreo două secunde în care expresia din ochi s-ar putea să-l fi trădat. Și chiar în acel moment s-a întîmplat lucrul semnificativ – dacă se va fi întîmplat cu adevărat.

Preț de o clipă, privirea i se încrucișă cu cea a lui O’Brien. O’Brien se ridicase. Își dăduse jos ochelarii și tocmai și-i potrivea înapoi pe nas cu gestul său caracteristic. Dar a existat o fracțiune de secundă în care ochii li s-au întîlnit și, în răstimpul cît s-a întîmplat asta, Winston a fost convins – da, convins! – că O’Brien gîndea la fel ca el. Se transmisese un mesaj inconfundabil. Parcă li se deschiseseră mințile și gîndurile li se scurgeau prin ochi dintr-una în cealaltă. „Sînt de acord cu tine“, părea să-i spună O’Brien. „Știu exact ce simți. Îți cunosc prea bine disprețul, ura, sila. Dar nu-ți face griji, sînt de partea ta!“ Apoi sclipirea de inteligență s-a stins, iar chipul lui O’Brien a devenit iarăși de nepătruns, la fel ca al celorlalți.

Asta a fost tot și Winston se îndoia deja că se întîmplase cu adevărat. Astfel de incidente nu aveau niciodată nici un fel de urmări. Nu făceau decît să-i păstreze vie convingerea că, în afară de el, mai existau și alți dușmani ai Partidului. Poate că zvonurile despre vastele conspirații subterane erau totuși adevărate – poate că Frăția chiar exista! În ciuda arestărilor, mărturisirilor și execuțiilor permanente, n-aveai cum să știi sigur dacă Frăția nu-i decît un mit. În unele zile credea în ea, în altele, nu. Nu exista nici o dovadă, doar priviri fugare, care poate însemnau ceva, poate nu însemnau nimic: frînturi de conversații surprinse în trecere, mîzgăleli abia vizibile pe pereții băilor, ba o dată, cînd s-au întîlnit doi străini, chiar un mic gest al mîinilor care dăduse impresia că ar putea fi un semn de recunoaștere. Toate erau doar speculații: cel mai probabil își imaginase totul. Se întoarse în cabina lui fără să se mai uite înspre O’Brien. Abia dacă-i trecuse prin minte ideea de a continua în vreun fel acest contact pasager. Chiar dacă ar fi știut cum să procedeze, așa ceva ar fi fost incredibil de periculos. Schimbaseră o privire îndoielnică preț de o secundă, două, și asta era tot. Dar pînă și așa ceva constituia un eveniment memorabil în singurătatea încătușată în care trebuiau să trăiască.

Winston se dezmetici și se îndreptă în scaun. Îi scăpă un rîgîit. Îi venea pe gît ginul din stomac.

Ochii i se concentrară din nou asupra foii. Descoperi că în timp ce stătuse și cugetase neajutorat mai și scrisese ceva, parcă mecanic. Și nu mai era același scris stîngaci și înțepenit de mai devreme. Tocul îi alunecase voluptuos pe hîrtia netedă și caligrafiase cu litere mari, de tipar

JOS FRATELE CEL MARE

JOS FRATELE CEL MARE

JOS FRATELE CEL MARE

JOS FRATELE CEL MARE

JOS FRATELE CEL MARE

încă o dată și încă o dată, umplînd o jumătate de pagină.

Nu-și putu înăbuși o străfulgerare de panică. Era absurd, deoarece faptul că scrisese acele cuvinte nu era cu nimic mai periculos decît actul inițial de a începe jurnalul, dar pe moment a fost tentat să rupă paginile stricate și să lase totul baltă.

Cu toate acestea, n-o făcu. Știa că n-are rost. Fie că scria „JOS FRATELE CEL MARE“, fie că se abținea, era totuna. Fie că avea să continue jurnalul, fie că nu, era totuna. Poliția Gîndirii tot urma să-l prindă. Înfăptuise – și ar fi înfăptuit oricum, chiar dacă n-ar fi pus niciodată tocul pe hîrtie – crima fundamentală, care le conținea în ea pe toate celelalte. Crimă-n-gîndire, așa îi spuneau. Crima-n-gîndire nu era ceva ce putea fi ascuns veșnic. Puteai să o disimulezi cu succes o vreme, chiar ani întregi, dar mai devreme sau mai tîrziu ajungeau inevitabil la tine.

Întotdeauna se întîmpla noaptea – arestările se făceau invariabil noaptea. Trezirea bruscă din somn, mîna aspră care-ți scutura umărul, luminile care te orbeau, cercul de fețe împietrite din jurul patului. În marea majoritate a cazurilor nu avea loc nici un proces, nu se raporta nici o arestare. Oamenii dispăreau pur și simplu, întotdeauna în timpul nopții. Ți se scotea numele din registre, se ștergeau urmele a tot ce făcuseși vreodată, existența pe care o avuseseși cîndva era negată și apoi uitată. Erai abolit, anihilat – vaporizat era cuvîntul obișnuit.

Preț de o clipă, a fost cuprins de un soi de isterie. Începu să scrie într-o mîzgăleală dezordonată și grăbită:

o să mă-mpuște nu-mi pasă o să mă-mpuște în ceafă nu-mi pasă jos fratele cel mare întotdeauna te-mpușcă în ceafă nu-mi pasă jos fratele cel mare

Se lăsă pe spătarul scaunului, ușor rușinat de sine, și lăsă tocul din mînă. În momentul următor tresări violent. Cineva bătea la ușă.

Așa de repede! Încremeni ca un șoricel, cu speranța deșartă că, oricine va fi fiind, va pleca după o singură încercare. Dar nu, bătaia se repetă. Cel mai rău lucru cu putință era să tragi de timp. Inima îi bubuia ca o tobă, dar, dată fiind îndelunga obișnuință, probabil că fața îi era lipsită de orice expresie. Se ridică și se îndreptă cu pași greoi spre ușă.

II

Cînd apucă mînerul sferic al ușii, Winston își dădu seama că lăsase jurnalul deschis pe masă. „JOS FRATELE CEL MARE“ umplea pagina, cu litere suficient de mari ca să poată fi citite din celălalt capăt al încăperii. Era o tîmpenie incredibil de mare. Chiar și în starea aceea de panică, își dădu seama că nu voise să mînjească hîrtia catifelată închizînd carnetul înainte de a se fi uscat cerneala.

Inspiră adînc și deschise ușa. Îl năpădi imediat un val cald de ușurare. În prag stătea o femeie ștearsă, sleită, cu părul rar și fața ridată.

— Of, tovarășe, începu ea cu o voce jalnică, cumva tînguitoare. Mi s-a părut mie că v-am auzit intrînd. Ați putea veni să vă uitați la chiuveta din bucătărie? S-a înfundat și…

Era doamna Parsons, nevasta vecinului de pe etaj. („Doamnă“ era un cuvînt pe care Partidul îl dezaproba – trebuia să te adresezi tuturor cu „tovarășe“ sau „tovarășă“ –, dar cu unele femei îl foloseai instinctiv.) Avea în jur de treizeci de ani, dar arăta mult mai în vîrstă. Îți dădea impresia că are praf în ridurile de pe față. Winston o urmă pe coridor. Aceste reparații de amator erau o iritare aproape zilnică. Apartamentele din blocul Victoria erau vechi, construite în jur de 1930, și se dezintegrau. Tencuiala se cojea întruna de pe tavane și pereți, țevile plesneau la fiecare ger mai năprasnic, prin acoperiș se scurgea apa ori de cîte ori ningea, încălzirea funcționa de obicei la jumătate din capacitate, asta dacă nu era închisă cu totul din motive de economie. Reparațiile, în afara celor ce puteau fi făcute pe cont propriu, trebuiau aprobate de niște comisii de departe, care erau în stare să întîrzie timp de doi ani chiar și repararea unei ferestre.

— Evident, numai fiindcă Tom nu-i acasă, bîigui doamna Parsons.

Apartamentul familiei Parsons era mai mare decît al lui Winston și arăta rău într-un fel diferit. Totul părea distrus, călcat în picioare, ca și cînd pe acolo ar fi trecut un animal uriaș și violent. Pe podea erau înșirate pretutindeni obstacole formate din accesorii sportive – crose de hochei, mănuși de box, o minge de fotbal dezumflată, un șort jegos, întors pe dos –, iar pe masă erau împrăștiate vase murdare și cărți de exerciții cu colțurile îndoite. Pe pereți se vedeau steagurile stacojii ale Ligii Tineretului și ale Ligii Spionilor, precum și un afiș în mărime naturală reprezentîndu-l pe Fratele cel Mare. Mirosea, ca de obicei, a varză fiartă, care era mirosul obișnuit din clădire, dar se simțea și o duhoare mai puternică, de transpirație, care – îți dădeai seama imediat, deși era greu de zis cum – aparținea unei persoane ce lipsea în acel moment. Într-o altă încăpere cineva încerca să țină ritmul cu muzica militară care se auzea în continuare din tele-ecran, folosindu-se de un pieptăn și o bucată de hîrtie igienică.

— Copiii, zise doamna Parsons, aruncînd o privire pe jumătate îngrijorată spre ușă. N-au ieșit azi. Și, bineînțeles…

Avea obiceiul de a se opri în mijlocul propoziției. Chiuveta din bucătărie era plină aproape pînă sus cu o apă jegoasă, verzuie, care mirosea mai rău ca niciodată a varză. Winston îngenunche și examină cotul țevii. Ura să-și folosească mîinile și ura să se aplece, căci deseori asta îl făcea să tușească. Doamna Parsons îl privea neputincioasă.

— Evident, dacă Tom ar fi acasă, ar rezolva-o cît ai zice pește, spuse ea. Tare-i plac chestiile astea. E tare bun la meșterit Tom, zău că da.

Parsons era coleg cu Winston la Ministerul Adevărului. Era un ins durduliu, dar activ, de o prostie paralizantă, un morman de entuziasme imbecile, unul dintre caii aceia de bătaie care nu pun niciodată nimic la îndoială și de care depindea stabilitatea Partidului chiar mai mult decît de Poliția Gîndirii. Ajuns la treizeci și cinci de ani, tocmai fusese exclus – împotriva voinței sale – din Liga Tineretului, iar înainte să intre în Liga Tineretului, reușise să rămînă în rîndul Spionilor un an în plus peste vîrsta regulamentară. La minister ocupa o poziție inferioară, în care nu se cerea inteligență, dar, pe de altă parte, era figura principală în Comitetul Sportiv și în toate celelalte comitete implicate în organizarea de drumeții în grup, demonstrații spontane, campanii de economisire și activități de voluntariat în general. Pufăind din pipă, îți aducea la cunoștință cu o mîndrie molcomă că în ultimii patru ani își făcuse apariția la Centrul Comunitar în fiecare seară. Un damf copleșitor de transpirație, un soi de mărturie involuntară a vieții sale extenuante, îl însoțea peste tot unde mergea și rămînea în urma lui chiar și după ce pleca.

— Aveți o cheie? întrebă Winston, meșterind la bucșa cotului.

— O cheie, spuse doamna Parsons, devenit brusc molîie. Habar n-am, zău. Poate copiii…

Se auzi un tropăit de ghete și din nou cineva suflă în pieptăn, moment în care copiii dădură buzna în camera de zi. Doamna Parsons aduse cheia. Winston dădu drumul la apă și îndepărtă dezgustat smocul de păr care blocase țeava. Se curăță pe degete cît putu de bine în apa rece de la robinet și se întoarse în cealaltă cameră.

— Sus mîinile! răcni o voce sălbatică.

Un băiat chipeș de vreo nouă ani, ce făcea pe durul, se ivise din spatele unei mese și îl amenința cu un pistol automat de jucărie, în timp ce sora lui, cu vreo doi ani mai mică, făcea același gest cu o bucată de lemn. Amîndoi erau îmbrăcați în șortul albastru, cămașa gri și cravata roșie care constituiau uniforma Spionilor. Winston ridică mîinile deasupra capului, dar se simți întru cîtva tulburat, căci atitudinea băiatului era atît de amenințătoare, încît nu era întru totul o joacă.

— Ești un trădător! răcni puștiul. Un criminal în gîndire. Ești un spion eurasian! O să te împușc, o să te vaporizez, o să te trimit în minele de sare!

Dintr-odată, începură amîndoi să țopăie în jurul lui și să strige „Trădătorule!“ și „Criminal în gîndire!“, fetița imitîndu-și fratele în toate cele. Scena era ușor înfricoșătoare, precum zbenguiala unor pui de tigru care în curînd vor crește și vor deveni devoratori de oameni. În privirea băiatului se putea citi un soi de ferocitate calculată, o dorință destul de evidentă de a-l îmbrînci sau lovi pe Winston și o conștientizare a faptului că era aproape destul de mare ca s-o facă. Noroc că pistolul pe care-l ținea în mînă nu e adevărat, se gîndi Winston.

Privirea doamnei Parsons se muta rapid de la Winston la copii și înapoi. În lumina mai bună din camera de zi, Winston observă cu interes că femeia avea într-adevăr praf în ridurile de pe față.

— Fac o larmă ceva de speriat, zise ea. Sînt dezamăgiți că n-au putut merge să vadă spînzurarea, asta-i problema. Eu am prea multă treabă ca să-i duc și Tom n-o să se întoarcă la timp de la lucru.

— De ce nu putem merge și noi să vedem execuția? urlă băiatul cu vocea sa puternică.

— Vrem la execuție! Vrem la execuție! scandă fetița, continuînd să țopăie.

Winston își aminti că niște deținuți eurasieni, condamnați pentru crime de război, urmau să fie spînzurați în seara aceea în parc. Astfel de evenimente aveau loc cam o dată pe lună și erau un spectacol prizat. Copiii făceau întotdeauna tărăboi să fie duși să vadă. Winston își luă la revedere de la doamna Parsons și se îndreptă spre ușă. Dar abia făcu șase pași pe coridor, cînd ceva îl izbi în ceafă, provocîndu-i o durere îngrozitoare. Parcă i-ar fi înfipt cineva în carne o sîrmă înroșită în foc. Se întoarse suficient de repede ca s-o vadă pe doamna Parsons tîrîndu-și fiul înapoi din prag, în timp ce acesta își vîra praștia în buzunar.

— Goldstein! mugi băiatul pe cînd ușa se închidea în fața lui.

Însă pe Winston cel mai mult îl șocă expresia de frică neajutorată de pe chipul cenușiu al femeii.

Întors în apartament, trecu rapid pe lîngă tele-ecran și se așeză din nou la masă, frecîndu-și în continuare ceafa. Muzica din tele-ecran încetase. Îi luase locul o voce sacadată, milităroasă, care citea cu un soi de satisfacție brutală o descriere a armamentului din noua Fortăreață Plutitoare care tocmai fusese ancorată între Islanda și Insulele Feroe.

Nenorocita aia de femeie probabil că trăiește o viață de coșmar cu asemenea copii, se gîndi el. Peste un an sau doi o vor urmări zi și noapte ca să surprindă semne de nonconformism. Mai nou cam toți copiii erau groaznici. Partea cea mai rea era că, din pricina unor organizații ca Spionii, erau transformați sistematic în niște mici sălbatici incontrolabili, ceea ce totuși nu le stîrnea nici o tendință de a se revolta împotriva disciplinei Partidului. Dimpotrivă, adorau Partidul și tot ce ținea de el. Cîntecele, marșurile, steagurile, drumețiile, exercițiile cu arme de recuzită, scandarea lozincilor, cultul Fratelui cel Mare – pentru ei toate reprezentau un joc nemaipomenit. Toată ferocitatea li se îndrepta în afară, înspre dușmanii Statului, înspre străini, trădători, sabotori, criminali în gîndire. Pentru adulții de peste treizeci de ani era aproape firesc să se teamă de propriii copii. Și pe bună dreptate, căci nu trecea o săptămînă în care ziarul Times să nu publice vreun paragraf despre cum o mică iscoadă care trăsese cu urechea – „copil erou“ era expresia folosită de obicei – auzise unele remarci compromițătoare și își denunțase părinții la Poliția Gîndirii.

Durerea provocată de proiectilul din praștie se potolise. Winston luă tocul în mînă fără entuziasm, întrebîndu-se dacă mai putea găsi ceva de scris în jurnal. Brusc, începu să se gîndească din nou la O’Brien.

Cu ani în urmă – cîți să fi fost? vreo șapte, probabil – visase că merge printr-o încăpere cufundată în beznă. Iar cineva care ședea undeva într-o margine îi spusese în timp ce trecea: „Ne vom întîlni în locul unde nu există întuneric“. Fraza fusese rostită foarte molcom, aproape indiferent – ca o afirmație, nu ca o poruncă. El continuase să meargă fără să se oprească. Partea ciudată era că în acel moment, în vis, cuvintele nu-i făcuseră o impresie prea puternică. Abia mai tîrziu și treptat păruseră să capete semnificație. Acum nu mai ținea minte dacă îl văzuse prima dată pe O’Brien înainte sau după vis și nici cînd identificase prima dată vocea ca fiind a lui O’Brien nu-și amintea. În orice caz însă, această identificare exista. O’Brien era cel care i se adresase din beznă.

Winston nu știuse niciodată sigur – și nu putea ști sigur nici după schimbul fulgerător de priviri din dimineața asta – dacă O’Brien era prieten sau dușman. De altfel, nici nu părea să conteze prea mult. Exista între ei o relație de înțelegere mai importantă decît afecțiunea sau partizanatul. „Ne vom întîlni în locul unde nu există întuneric“, îi spusese el. Winston nu știa ce înseamnă asta, doar că se va adeveri într-un fel sau altul.

Vocea din tele-ecran se întrerupse. În atmosfera încremenită pluti un sunet de trompetă clar și frumos. Vocea reîncepu scrîșnit:

— Atenție! Atenție, vă rugăm! Chiar în acest moment am primit știri de pe frontul din Malabar. Forțele noastre din India de Sud au repurtat o victorie glorioasă. Sînt împuternicit să vă comunic că acțiunea pe care o relatăm acum ar putea aduce războiul mult mai aproape de final. Iată știrea…

Urmează vești proaste, se gîndi Winston. Și, într-adevăr, după o descriere sîngeroasă a felului în care fusese anihilată armata eurasiană, cu numere nemaipomenite de victime și prizonieri, veni și anunțul că, începînd de săptămîna viitoare, rația de ciocolată urma să fie redusă de la treizeci de grame la douăzeci.

Winston rîgîi din nou. Ginul își pierdea efectul, lăsînd în urmă o senzație de gol. Pentru a sărbători victoria sau, poate, pentru a alunga amintirea ciocolatei pierdute, din tele-ecran izbucni cîntecul „Oceania, totu-i pentru tine“. Trebuia să iei poziție de drepți. Numai că în locul unde stătea el acum era invizibil.

După „Oceania, totu-i pentru tine“ urmă niște muzică mai relaxantă. Winston se duse la fereastră, rămînînd cu spatele la tele-ecran. Ziua era tot rece și senină. Undeva în depărtare o bombă cu reacție explodă cu un vuiet înfundat, reverberant. În prezent asupra Londrei cădeau cîte douăzeci sau treizeci de astfel de bombe pe săptămînă.

Jos, pe stradă, afișul rupt fîlfîia în vînt, iar cuvîntul SOCENG apărea și dispărea spasmodic. Soceng. Principiile sacre ale Soceng. Neolimba, dublugîndirea, variabilitatea trecutului. Se simțea de parcă ar fi rătăcit prin pădurile de pe fundul mării, pierdut într-o lume monstruoasă, în care el însuși era monstrul. Era singur. Trecutul era mort, iar viitorul era de neimaginat. Ce certitudine avea că fie și o singură făptură umană care trăia acum era de partea lui? Și de unde să știe că dominația Partidului nu va fi eternă? Drept răspuns, îi reapărură cele trei slogane de pe fațada albă a Ministerului Adevărului:

RĂZBOIUL ESTE PACE

LIBERTATEA ESTE SCLAVIE

IGNORANȚA ESTE PUTERE

Scoase din buzunar o monedă de douăzeci și cinci de cenți. Și pe ea erau inscripționate cu litere minuscule și clare aceleași slogane, iar pe cealaltă față, capul Fratelui cel Mare. Ochii lui te urmăreau chiar și de pe monedă. Pe monede, pe timbre, pe coperțile cărților, pe pancarte, pe afișe, pe pachetele de țigări – peste tot. Ochii te urmăreau mereu și vocea te împresura. Adormit sau treaz, muncind sau mîncînd, înăuntru sau afară, în baie sau în pat – fără scăpare. Nimic nu îți aparținea, în afară de cei cîțiva centimetri cubi din interiorul craniului.

Soarele se deplasase pe cer, iar acum, cînd lumina nu mai cădea pe ele, nenumăratele ferestre ale Ministerului Adevărului arătau sumbru, precum crenelurile unei fortărețe. Inima i se cutremură în fața enormei piramide. Era prea puternică, nu putea fi luată cu asalt. Nici o mie de bombe cu reacție n-ar fi putut s-o distrugă. Se întrebă din nou pentru cine scrie jurnalul. Pentru viitor, pentru trecut – pentru o perioadă ce s-ar putea dovedi imaginară. Iar în față îl pîndea nu moartea, ci anihilarea. Jurnalul va fi făcut scrum, iar el, vapori. Numai Poliția Gîndirii va citi ce scrisese înainte să-i șteargă cuvintele din lume și din amintire. Cum să te adresezi viitorului cînd nici o urmă din tine, nici măcar un cuvînt anonim mîzgălit pe o bucată de hîrtie, nu putea supraviețui fizic?

Tele-ecranul bătu ora paisprezece. În zece minute trebuia să plece. Era nevoit să ajungă înapoi la serviciu pînă la paisprezece treizeci.

În chip ciudat, bătaia orei fixe parcă îi dădu curaj. Era o fantomă singuratică, rostind un adevăr pe care nimeni nu avea să-l audă vreodată. Însă atîta timp cît îl rostea, continuitatea rămînea, într-un mod nedeslușit, neîntreruptă. Nu făcîndu-te auzit, ci rămînînd întreg la minte duceai mai departe moștenirea umană. Se întoarse la masă, își înmuie tocul în cerneală și scrise:

Către viitor sau către trecut, către un timp în care gîndirea este liberă, în care oamenii sînt diferiți unul de altul și nu trăiesc singuri, către un timp în care adevărul există și ceea ce s-a înfăptuit nu poate fi șters.

Dinspre epoca uniformității, din epoca singurătății, din epoca Fratelui cel Mare, din epoca dublugîndirii – salutare!

Gata, sunt mort, se gîndi el. Avea senzația că doar acum, cînd începuse să-și poată formula gîndurile, făcuse pasul decisiv. Consecințele fiecărei acțiuni sînt cuprinse în acțiunea propriu-zisă. Continuă să scrie:

Crima-n-gîndire nu atrage după sine moartea – crima-n-gîndire ESTE moartea.

Acum, odată ce se recunoscuse drept un om mort, devenea important să rămînă în viață cît mai mult. Două degete de la mîna dreaptă îi erau pătate de cerneală. Era tocmai genul de amănunt care te putea trăda. Vreun băgăreț zelos de la minister (probabil o femeie, cineva ca femeia scundă cu păr nisipiu sau fata cu păr negru de la Secția Ficțiune) ar putea să se întrebe de ce scrisese în pauza de prînz, de ce folosise un toc de pe vremuri, ce anume scrisese, iar apoi să arunce doar o vorbă acolo unde trebuia. Se duse la baie și îndepărtă cu grijă cerneala cu săpunul aspru, maro-închis, care îți freca pielea ca șmirghelul și, ca urmare, era foarte potrivit pentru scopul de față.

Puse jurnalul într-un sertar. N-avea nici un rost să se gîndească să-l ascundă, dar putea măcar să facă în așa fel încît să afle dacă existența lui fusese sau nu descoperită. Un fir de păr la capătul paginilor era ceva prea evident. Culese cu vîrful degetului un fir vizibil de praf alburiu și îl puse pe colțul copertei, de unde cu siguranță avea să fie scuturat dacă muta cineva carnetul de la locul său.

1. Neolimba este limba oficială a Oceaniei. Pentru o prezentare a structurii și etimologiei sale, a se vedea Anexa.