Simone van der Vlugt, Nachtblauw

Copyright © Simone van der Vlugt, 2016

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7788-7

ISBN PDF: 978-973-46-7789-4

ISBN print: 978-973-46-7829-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Johannes Vermeer (1632-1675), Femeie cu o carafă de apă, 1662-1665

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SIMONE VAN DER VLUGT (n. 1966, Hoorn) este una dintre cele mai îndrăgite scriitoare neerlandeze contemporane. Pasionată de scris încă din copilărie, a trimis primul manuscris la o editură la vîrsta de treisprezece ani. A debutat în 1995, cu un roman istoric despre vrăjitoare, Talismanul, care s-a bucurat de mare succes. A publicat mai multe thrillere, un ciclu de romane poliţiste ce o are în centru pe detectiva Lois Elzinga şi care a stat la baza serialului Lois (2018), romane istorice, dar şi cărţi pentru copii. Mare parte dintre acestea au fost traduse în mai multe limbi

1

De Rijp, martie 1654

A trecut o săptămână de la înmormântare și încă mă stăpânește, mai presus de orice, un sentiment de ușurare. Știu că așa ceva e de neiertat, ar trebui să fiu îndurerată, însă nu pot.

Stau cu brațele încrucișate și, prin golul oblonului deschis al ușii, mă uit spre pajiștile și câmpurile care înconjoară gospodăria, însă ce observ nu se află afară, ci înăuntrul meu.

Sigur, n-ar fi trebuit niciodată să se ajungă atât de departe. Privind în urmă, nu înțeleg ce m-a apucat în acea seară de-acum un an. Multă vreme, Govert a fost pentru mine pur și simplu unul dintre bărbații satului, neatrăgându-mi atenția în mod deosebit. De fapt, nu m-am gândit niciodată la el. Nu că n-ar fi fost atrăgător, ba dimpotrivă, într-un anume fel chiar era. Am văzut asta abia în timpul sărbătorii satului, când m-a tras la dans și m-a ținut strâns lipită de el. Băusem, bineînțeles că băusem, însă nu atât de mult, încât să nu iau seama la apropierea trupului său, la respirația grea și la brațele lui musculoase ce mă țineau cu mare grijă.

La fiecare răsucire, coapsele ni se atingeau, iar el mă ținea tot mai strâns în timp ce mă dirija printre celelalte perechi. Era o senzație tulburătoare. Am înțeles că era îndrăgostit de mine, că felul lui enervant de-a mă privi stăruitor când ne întâlneam, cu sprâncenele adânc încruntate, nu fusese o expresie a dezgustului, ci a dorinței.

Mă simțeam oare încântată de atenția pe care mi-o acorda? Mi-era teamă să nu rămân singură după ce respinsesem prea mulți pețitori cu speranța că aveam să găsesc ceva mai bun? Ori în acea clipă eram și eu îndrăgostită?

Când m-a prins ferm de mână și m-a tras afară, spre un loc mai ferit al unei livezi, n-am protestat.

Govert s-a bucurat când i-am spus că sunt însărcinată, fiind întru totul dispus să se însoare cu mine și să întemeieze o familie. Ca văduv în prag de patruzeci de ani, nu lipsit de mijloace, era o partidă bună, însă nu neapărat soțul la care visasem.

Nu că aș fi avut de ales. A fost de-ajuns o singură clipă de nechibzuință în timpul sărbătorii, o clipă de nebunie s-ar putea spune, pentru ca viitorul să-mi fie pecetluit. N-aveam să mai pot părăsi vreodată satul în căutarea unei vieți noi, visurile îmi erau spulberate.

Lucrul cel mai rău dintre toate a fost că mai târziu aveam să mă întreb ce văzusem la el în acea seară. Orice ar fi fost dispăruse a doua zi dimineață.

În luna următoare ne-am căsătorit, iar după șase săptămâni sarcina mea s-a încheiat cu o naștere înainte de soroc.

Copilul, un băiat, s-a născut mort. Asta a fost acum un an. La vremea asta zace și Govert în pământul rece și întunecat. Singura oglindă din casă e întoarsă cu fața la perete și au trecut câteva săptămâni de când obloanele sunt închise. Astăzi le deschid din nou. Sunt încântată să las lumina dimineții să se reverse înăuntru. Ticsită zile întregi cu oameni veniți în vizită, camera de zi e învăluită acum într-o liniște ciudată. Toată viața mea am trăit în De Rijp, unde mă pot bizui pe sprijinul încurajator al rudelor, vecinilor și prietenilor. Doar cei din familia soțului meu n-au venit. Probabil le e greu să accepte că, după doar un an de căsătorie, moștenesc toată averea lui Govert. E de înțeles, însă nu pot face nimic. Dumnezeu știe că am meritat moștenirea asta.

Mătur camera cu privirea, de la masa rotundă din fața ferestrei la cămin și la mobila pictată de mine. Razele soarelui cad pe dalele podelei și răspândesc puțină căldură. Nu multă, căci e abia începutul lui martie. Fumul se ridică, pe lângă grinzile de care atârnă cârnați și bucăți de slănină, spre podul încă pe jumătate plin cu provizii pentru iarnă.

E ciudat să am toată casa doar pentru mine, însă nu apuc să mă gândesc la asta. E de lucru, iar acum, că Govert s-a prăpădit, mai mult decât înainte.

Chiar dacă am o fată în casă și un argat, tot îmi rămân o groază de treburi de făcut. Toate zilele săptămânii sunt la fel. Mulg vacile, dau de mâncare la porci și la găini, muncesc în grădina de legume, bat laptele în putinei ca să aleg untul și fac brânză. În timpul care-mi rămâne spăl și cârpesc haine, torc și țes și, foarte rar, pictez.

Uneori, când îmi văd chipul oglindit în luciul vreunui ceaun de aramă, parcă o zăresc pe mama: cu părul împletit ascuns sub o bonetă albă. E mereu ocupată, mereu obosită. Am douăzeci și cinci de ani, însă mă simt de vârsta ei.

Trebuie să mai rezist puțin, îmi zic în timp ce mă duc la grajd să văd de animale. Doliul ține doar șase săptămâni – nu mai e chiar așa de mult.

Jacob, argatul, s-a apucat deja de muls. Mă salută înălţând ușor bărbia. Îi răspund cu o înclinare din cap.

— Poate mă duc să muncesc la Abram Groen, spune el după ce m-am așezat pe scăunelul meu.

— Bine.

— Doar Jannetge încă nu și-a găsit de lucru altundeva.

— O să-și găsească. Dacă nu aici, atunci în Graft.

O vreme continuăm să ne vedem de treabă în tăcere. Mâinile mi se mișcă repede, laptele țâșnește în găleată.

— Când plecați? întreabă apoi Jacob.

— De îndată ce vând tot. Licitația e săptămâna viitoare.

Jacob încuviințează din cap.

— Jannetge ar vrea să ia putineiul. Ca să-și facă singură unt.

— Nu se poate. I l-am promis deja mamei.

— O, ce păcat!

Jacob trage găleata plină de sub vacă și se ridică.

Cum pare că vrea să spună ceva, îl iscodesc din ochi.

— Încă o vorbă despre stăpân…

— Și-anume?

— Fratele lui umblă cu bârfe.

Mă opresc din muls.

— Ce fel de bârfe?

Şovăie.

— Ce s-a întâmplat, Jacob?

Vocea mi-e nerăbdătoare, puţin cam aspră.

— Cred că știți prea bine, spune el și pleacă.

Ieri am pus la scurs laptele de zară ca să fac brânză dulce. Astăzi, la prânz, întind pasta acrișoară pe o bucată de pâine de secară. Jacob și Jannetge stau și ei la masă cu mine. Nu vorbim mult, căci fiecare e cufundat în gândurile sale.

După masă îi las pe ei să termine ce mai este de făcut. Îmi pun o pereche de saboți largi și pornesc spre digul care duce la De Rijp. Gospodăria se află lângă canalul ce înconjoară polderul Beemster, în mijlocul unui șes mlăștinos. Ca să ajung pe drumul cel mai scurt la gospodăria părinților mei, trebuie să traversez tot satul. Din Oosteinde intru pe Rechtestraat, unde casele sărăcăcioase lasă locul unora mari, cu fațade vopsite în verde sau roșu. Mai aproape de centru se află și câteva clădiri de piatră cu fronton în trepte, care par să fi fost puse acolo din greșeală.

Salut în stânga și-n dreapta cunoscuții pe care îi întâlnesc. Îi văd cum şovăie când îmi întorc salutul. Se feresc de mine? Mă pândesc?

Ajunsă pe strada Kleine Dam, unde domnește o forfotă de nedescris în preajma clădirii cântarului public, nu mai am nici o îndoială: oamenii îmi aruncă priviri curioase, în spatele meu aud șușoteli. Câțiva vin la mine și mă întreabă cum îmi merge și dacă e adevărat că plec.

Oamenii din De Rijp sunt mândri de satul lor, unde familiile lor trăiesc de generații întregi. Să pleci de-aici e ceva nemaiauzit, aproape o trădare. Pe mine m-au considerat întotdeauna cam ciudată, așa că planurile mele n-ar trebui să-i surprindă.

— Vrei să te descotorosești și de scrinul acela pe care l-ai pictat așa de frumos?

Sybrigh, negustoreasa de vechituri, mă privește foarte interesată.

— Căci în cazul ăsta ți l-aș lua.

— Licitația e săptămâna viitoare, spun eu și, zâmbind a scuză, îmi văd de drum.

Cotesc pe Kerkstraat, o uliță îngustă, și ies din sat. În depărtare se vede deja gospodăria părinților mei. Intru pe o cărare noroioasă și grăbesc pasul.

— Mart tocmai a plecat.

Mama clătește vasele de lapte sub şuvoiul pompei. În lumina vie a iernii, fața ei pare uscățivă și bătrână, iar când se ridică, se ține cu mâinile de spate.

— A vrut să vorbească cu tine, însă a început să țipe atât de tare, încât i-am spus să plece.

Iau un vas de lapte și-l pun sub pompă.

— A auzit că pleci. Era furios, Catrijn.

— De ce? E treaba mea ce fac, nu?

— Da, dar tocmai acum, la atât de puțin timp după înmormântare? Multora li se pare ciudat. De ce trebuie neapărat să pleci la Alkmaar? Ai o gospodărie, animale, totul e acum al tău. Bărbații stau la coadă pentru tine. Ia-l pe Gerrit, de pildă. Dacă vă puneți averile laolaltă, sunteți bogați.

— Mă duc la oraș.

— Să muncești ca menajeră. În vreme ce aici ești absolut liberă.

Oftez.

— Mamă, am mai avut discuția asta de-atâtea ori. N-am de gând să rămân veșnic menajeră. Vreau să pun bani deoparte, să mă recăsătoresc și să-mi clădesc o viață la oraș.

— Da, asta ai vrut dintotdeauna. Când erai mică, îți plăcea să vii cu noi de câte ori plecam să ducem cașcavalul la piață. N-am înțeles niciodată de ce, frații tăi n-au fost așa. Să mergi patru ore cu barja ca să petreci câteva clipe în oraș. Și-apoi încă patru ore înapoi.

— Plângând fiindcă nu voiam să mă întorc așa de repede.

Ne uităm una la alta şi zâmbim.

— Ei bine, faci ce vrei. Nu mai ești copil, eu nu pot să te opresc, spune mama după o scurtă pauză. Doar că…

În tăcerea care urmează, mă uit cu atenţie la fața ei.

— Lumea vorbește.

— Într-un sat, lumea vorbește întotdeauna, de-aia și vreau să plec. M-am săturat până peste cap de toate bârfele astea și de toți cei care se amestecă în viața mea.

Pe fața mamei se așterne resemnarea.

— O să-mi fie dor de tine, spune ea. Dar poate că într-adevăr e mai bine să pleci.

2

O săptămână mai târziu, totul e vândut. Govert și cu mine aveam în arendă gospodăria și pământul, însă animalele, mobilele și acareturile erau ale noastre. La licitația care are loc în curtea gospodăriei văd cum averea mea trece în alte mâini. Sunt mulțumită de cei mai bine de o sută de florini cu care m-am ales. Sunt de-ajuns să mă descurc o vreme și, poate, să încep o afacere proprie. De pildă, m-aș putea apuca să pictez ceramică. E un vis pe care l-am avut dintotdeauna. Când eram mică, desenam ornamente pe mobilă cu zeamă de sfeclă. Mai târziu, când am primit comenzi de la țărani bogați și de la notabili ai satului să le decorez scrinuri și mangaluri, am trecut la culori adevărate.

— Văd la tine ceva din felul de-a picta al celor din Hindeloopen, a spus odată Cornelis Vinck, notarul. Ai talent, Trijn. Ar trebui să încerci să vinzi ceva la oraș.

— Dar nu se poate, domnule. Nu sunt în breaslă, am spus eu.

— La târgul anual li se îngăduie și celor din afara orașului să vândă ce vor ei atâta vreme cât nu-și deschid propria afacere.

În puținul meu timp liber am început să pictez farfurii și scăunele, pe care, într-adevăr, le puteam vinde ușor la târgul anual.

Din acel moment mi-am dorit tot mai mult să mă mut la oraș.

Nu știu decât puțini oameni care au plecat din De Rijp, iar aceștia sunt băieți care s-au îmbarcat pe corăbii ale Companiei Unite a Indiilor de Est sau au ales să trăiască la bordul vreunei baleniere. În satul vecin, Graft, a locuit o fată care își găsise de lucru ca servitoare în Alkmaar – mi se pare o idee bună și pentru mine. Sigur, viața de servitor e grea, însă măcar n-aș mai trăi printre noroaie și stufăriș. La oraș se întâmplă lucrurile importante, acolo ai parte de distracție și veselie, acolo e viața adevărată şi acolo vreau să fiu. De la Melis și Brecht, doi prieteni căsătoriţi care trăiesc în Alkmaar, am aflat că un domn bogat din oraș avea nevoie de o fată în casă. Nu demult, fiindcă oricum trebuia să ajung la piața de brânzeturi, am profitat de ocazie și am mers în Oudegracht să-mi ofer serviciile. Spre marea mea bucurie și surprindere, am fost angajată pe loc.

Mă uit prin șură, unde pe pământul bătătorit de pe jos se aștern primele raze de lumină ale zorilor. Toate lucrurile mele depozitate aici au fost luate de noii stăpâni. Nu mi-au mai rămas decât câteva bijuterii și haine.

Afară, în curte, învăluiți în ceața dimineții, mă așteaptă părinții și frații mei. Fiind singura soră care le mai rămăsese, am putut conta întotdeauna pe grija și protecția lor, iar acum citesc pe fețele lor că nu le place că plec. Între Dirk, fratele meu cel mai mare, și Lau se cască un gol de mai mulți ani, pricinuit de un șir de sarcini pierdute și de moartea timpurie a câtorva frățiori și surioare. Poate că de aceea mă simt mai apropiată de Lau, pentru că noi doi a trebuit să compensăm pierderile.

Despărțirea e scurtă. Îi îmbrățișez pe toți, pe părinți cel mai mult. Lau trebuie oricum să ajungă la Alkmaar, așa că mă va însoți. E o idee bună, mai ales că am atâţia bani la mine.

— Ne vedem curând, spune tata. Săptămâna viitoare vin la Alkmaar cu marfă.

— Pe curând, tată. Știi unde mă găsești.

Încă o sărutare, o îmbrățișare, apoi plecăm. Lau ia sub braț bocceaua cu lucrurile mele și pornim pe Oostdijk spre port. Mă uit de câteva ori în urmă și fac cu mâna familiei. Mă încearcă tot felul de sentimente, însă nicidecum vreunul de regret.

Călătoria spre Alkmaar e lungă. Așezați printre mărfuri, strânși unul într-altul ca să ne încălzim, vedem cum peisajul cu poldere alunecă pe lângă noi. Barja, cu încărcătura ei grea, nu se mişcă prea repede, dar sunt obișnuită. Am mai făcut drumul ăsta de multe ori, știu fiecare cot al canalului, fiecare cătun pe lângă care trecem. Pe unele porțiuni abia dacă bate vântul, și-atunci înaintăm cu greu, aşa că barcagiul trebuie să se folosească de cange. Se lasă cu toată greutatea pe ea, o înfige în noroiul de pe fundul apei și împinge barca înainte.

Stând sprijinită de fratele meu, îi arăt lucruri din peisaj care-mi atrag atenția. Nu par să-l intereseze prea mult.

— Nu te mai întorci, nu? spune Lau tocmai când mă pregătesc să renunț la încercările mele de-a începe o conversație.

— Bineînțeles că o să mă întorc. Din când în când.

— Dacă aș fi în locul tău, n-aș rămâne în Alkmaar. Mart ațâță tot satul împotriva ta.

— Și oamenii îl cred?

— Nu știu.

După o pauză scurtă, adaugă:

— Poți să mergi și la Haarlem sau la Amsterdam.

Acum eu sunt cea care tace o clipă.

— Așa departe? spun pe urmă.

— Nu-i chiar așa departe. Ce vreau să zic, Trijn, e că nu trebuie să rămâi pentru noi. Dacă în alt oraș… ţi-ar fi mai bine, atunci du-te acolo. Știm că ce se spune despre tine nu-i adevărat, însă nu toată lumea e convinsă de asta.

— Ar fi trebuit să țin doliu mai mult, să bocesc mai mult.

Ridic ochii spre fratele meu.

— E oare un păcat să te bucuri de moartea cuiva?

Lau își petrece un braț pe după umerii mei și mă trage spre el.

— Nu, spune. În cazul ăsta, mi se pare ceva foarte firesc.

Traversăm lacul Alkmaar, lăsăm în urmă Akersloot. Razele soarelui străpung ceața, risipesc vălul cenușiu și încălzesc aerul. Un vânt puternic umflă velele și mână barja printre valuri. În depărtare se văd turnurile și zidurile Alkmaarului. Și câmpul spânzurătorilor.

Mă trece un fior când zăresc stâlpii siniștri de care atârnă leșuri. Îmi mut iute privirea mai încolo, spre agitația vaselor din apropiere de Turnul Vămilor.

Strălucind în soare, dinaintea noastră se întinde albia largă a râului Zeglis. Ambele maluri sunt înţesate de oameni care merg la oraș. Printre ei e și un bărbat care mână vreo câțiva porci. Niște căruțe trec hurducăindu-se prin gropi, un cerșetor apucă să se ferească în ultima clipă din fața roților.

Barja trage la mal chiar lângă zidul orașului. Lau și cu mine ne ridicăm și îl plătim pe barcagiu. Puțin mai târziu traversăm podul îngust de lemn care duce la Poarta Copacului. La Turnul Vămilor ne despărțim. Lau are o întâlnire la un han de pe Splaiul Berii.

Mă privește șovăitor, de parcă ar vrea să mai spună ceva, însă nu găsește cuvintele potrivite.

— Păi, surioară, mult noroc. Când mai vin în oraș, trec pe la tine.

Mă strânge în brațe.

— Gândește-te la ce ți-am zis.

Îl sărut pe obraz și îmi iau bocceaua cu haine. Preț de o clipă ne privim ţintă, apoi ne despărțim zâmbind. Când întorc capul, îl văd pe fratele meu urmărindu-mă din ochi. Îi fac cu mâna și o iau la dreapta.

Încă puțin amorțită de cât am stat aşezată, merg de-a lungul canalului Verdronkenoord, strângând bocceaua la piept. Canalul e plin de șlepuri și barje, pretutindeni se încarcă și se descarcă mărfuri.

Fără să stau pe gânduri, pornesc pe străzile cunoscute spre cealaltă parte a orașului, unde turnul de la Biserica Mare se înalță peste acoperișurile caselor. Intru prin portalul dinspre Koorstraat. Traversez încet naosul impunător, cu coloanele și vitraliile sale, și ajung în fața altarului. Acolo mă așez pe primul rând de bănci și închid ochii. Stau așa o vreme, ascultându-mi respirația și bătăile neregulate ale inimii.

Abia după ce mă liniștesc, deschid ochii. Tăcerea ce domnește între pereții albi și arcade îmi aduce mângâiere.

Îmi împreunez mâinile. Rugăciunile mele sunt aceleași ca în biserica sătească din De Rijp, totuși simt altceva. Ca și cum aici, sub imensele bolți de piatră, aş fi ascultată mai bine. Nu știu dacă ruga mea fierbinte folosește la ceva; încă nu simt nici o ușurare. Ies din biserică cu capul plecat. Afară, lumina soarelui mă face să clipesc mai des și, uimită, rămân o clipă pe loc, pentru ca apoi să mă pierd iarăși în învălmăşeala orașului.

Aproape de Biserica Mare e hanul La Treisprezece Bârne, ținut de nişte prieteni de-ai mei. Brecht și soțul ei, Melis, fac o afacere bună, fiindcă hanul lor e primul pe care călătorii îl văd atunci când intră în oraș prin Poarta Spiritelor. E o clădire mare, cu fronton în trepte și o firmă din fier forjat ce se leagănă veselă în bătaia vântului.

Cu mâinile aproape înțepenite de frig, deschid ușa și, întâmpinată de un val de căldură, trag ușurată aer în piept. Sala mică a hanului e ticsită de lume. Mă strecor cu greu printre oamenii care stau în picioare sau așezați ca să ajung la tejghea. Acolo îl văd pe Melis servind bere. Brecht tocmai pleacă cu două halbe înspumate în mâini.

— Melis!

Mă aplec peste tejghea.

— Bună, Trijn! Mă bucur să te văd. Acum e cam înghesuială, însă vorbim numaidecât, da? strigă el.

Încuviințez din cap și mă întorc atunci când cineva îmi pune o mână pe umăr. E Brecht. Buclele întunecate i-au ieșit de sub bonetă și îi încadrează fața. Mă sărută pe obraz și spune:

— Iată-te! Vrei să mănânci ceva?

— Da, mulțumesc.

Brecht dispare în bucătărie și se întoarce puțin mai târziu cu o supă vârtoasă și o bucată de pâine. După ce caut câteva clipe, găsesc un loc unde să stau. Când am terminat, forfota din han s-a mai liniștit și Brecht vine și se așază lângă mine. Mă întreabă cum a fost călătoria.

— Friguroasă și lungă. Lau a venit cu mine, spun eu. Aș putea dormi aici în noaptea asta? Abia mâine trebuie să încep slujba.

Chipul lui Brecht se întunecă.

— Ce e? Totul e ocupat? Nu-i nimic, atunci mă duc la Capul Maurului, spun eu.

— Poți să stai aici cât vrei, însă am o veste proastă pentru tine. Wollebrant Nordingen, la care urma să lucrezi, a murit acum două zile. S-a îmbolnăvit, a avut ceva la plămâni. Bineînțeles, era destul de în vârstă, totuşi moartea lui a venit pe neașteptate.

Pentru o clipă nu știu ce să spun. Asta chiar că-i o veste proastă. Nu doar pentru domnul Nordingen, care mi s-a părut un om amabil, ci și pentru mine.

— Și-acum ce să fac? Mi-am vândut toate lucrurile, am renunţat la arendă.

— Cumperi sau închiriezi o casă aici și-ți cauți altceva de lucru.

— N-am de-ales. În orice caz, nu mă întorc.

— Te ajutăm și noi, spune Brecht. Cât timp n-ai locuință, poți sta aici, iar noi ne vom interesa dacă cineva are de lucru pentru tine. Un han e locul cel mai nimerit pentru asta.

E liniștitor să știu că nu sunt singură, însă îmi ia ceva timp să înțeleg că nimic nu a ieşit cum mă așteptam. Din fericire am destui bani ca să mă descurc o vreme.

Melis se apropie de mine și-mi pune o mână pe umăr.

— Cu siguranță vei găsi ceva, spune el. În Alkmaar e de lucru berechet.

3

De o săptămână nu fac altceva decât să-mi caut de lucru. Străbat orașul în lung și-n lat, de la casele elegante de pe canalul Mient până la sărăriile de pe Oudegracht și la fabrica de bere din Houttil. Încerc la orfelinatul de pe Doelenstraat și la țesătoria de mătase ce ține de el, apoi la mănăstirea Sfânta Ecaterina și în diverse hanuri și birturi. Nu contează ce trebuie să fac – să deretic, să car mărfuri, să îngrijesc bolnavi –, totul e să-mi găsesc o slujbă.

La sfârșitul săptămânii stau față-n față cu Brecht la han și simt că dezamăgirea a pus stăpânire pe mine.

— Nu mi-am închipuit că ar putea fi așa de greu să găsesc ceva, spun eu. Pentru bărbați e destul de lucru, însă pentru femei e ceva mai greu.

— Ai putea să pui pe picioare o afacere proprie. Să faci negoț cu ceva.

— Cu ce? Cu oale și tigăi? Orașul e deja plin de prăvălii din astea.

— Dar știi să pictezi așa de frumos. Iar acum ești cetățeană a Alkmaarului, deci ai putea să începi o mică afacere.

Scutur din cap.

— Nu e așa de ușor, știi și tu. Ar trebui să fac ucenicie, să plătesc pentru asta, să dau o probă de meșter. Și-apoi rămâne de văzut dacă breasla vrea să mă accepte.

— Cu ceva vreme în urmă, o femeie a intrat în breasla Sfântului Luca. O cheamă Isabella Bardesius. Acum lucrează ca pictoriță şi are atelierul ei.

— Cu siguranță vine dintr-o familie bogată, care i-a plătit școala. Fără școală nu te acceptă, Brecht.

Privesc îngândurată în gol.

— Poate că ar fi bine să primesc totuși să muncesc în lazaretul de ciumați. E singura slujbă care mi s-a oferit.

— În lazaretul de ciumați? Te-ai smintit!

— Dar nu mai e ciumă. Acum sunt acolo oameni cu alte boli.

— Da, care sunt la fel de molipsitoare și periculoase. Ar fi ultimul lucru pe care l-aș face.

— Chiar este ultimul. Dacă nu găsesc repede ceva, trebuie să mă întorc la De Rijp.

Lângă noi cineva tușeşte ușor. Un bărbat la vreo treizeci de ani, cu păr lung de un blond întunecat, s-a apropiat de masa noastră și spune:

— Bună, Brecht. Iartă-mă că te deranjez. Însă am auzit discuția voastră.

— Mattias, mă bucur să te văd. Ce mai faci?

Un zâmbet larg se așterne pe fața lui Brecht.

— Excelent, răspunde bărbatul. Sunt în trecere spre Den Helder și mai am câteva lucruri de aranjat în Alkmaar.

— Domnul Van Nulandt e unul dintre oaspeții noștri obişnuiţi, îmi spune Brecht.

Bărbatul își scoate pălăria și face o mică plecăciune.

— Încântat de cunoștință, zice el cu un zâmbet plăcut.

Dau din cap în semn de salut și mă prezint. Mattias se așază pe scaunul din fața mea.

— Nu v-am ascultat discuţia cu totul întâmplător, îi spune el lui Brecht. Melis mi-a pomenit ceva. Mi-a povestit una, alta despre prietena ta și m-a întrebat dacă nu știu unde ar putea găsi ceva de lucru.

— Și? întreabă ea numaidecât.

— Din întâmplare, știu. Fratele meu caută o menajeră. V-ar interesa?

Mattias mă privește întrebător.

— Nu știu. Adică, da, cred că da. Dar nu mă cunoașteți deloc, spun eu încurcată.

— Melis și Brecht vă cunosc, și asta e de-ajuns. Iar Melis v-a ridicat în slăvi.

O fericire ameţitoare pune stăpânire pe mine.

— Menajeră, ar fi minunat. Cine-i fratele dumneavoastră și unde locuiește?

— Îl cheamă Adriaen van Nulandt, spune Mattias, și locuiește în Amsterdam.

Amsterdam! Pesemne că sperietura mi se citește pe față, căci Mattias mă cercetează cu privirea.

— E asta o problemă?

— E așa de departe, și nu știu pe nimeni acolo…

Mattias înalță din umeri.

— Chiar așa de departe nu e, iar după ce ajungeţi acolo o să cunoașteţi vrând-nevrând oameni.

Schimb o privire cu Brecht, care pare puțin descumpănită.

— E o șansă, Trijn, spune ea. E limpede că aici nu găsești de lucru. Ori Amsterdam, ori De Rijp.

Nu-i nevoie să stau mult pe gânduri. Chiar dacă nu-mi place că-i părăsesc pe toți cei dragi, nu am de-ales. Ba chiar e mai bine. Din propriul îndemn n-aș fi plecat așa de curând mai departe de Alkmaar. Poate e un semn al destinului.

Mattias a ieșit să-și rezolve afacerile, iar seara, când se întoarce, vorbesc cu el.

— M-am hotărât să încerc. V-aș fi foarte recunoscătoare dacă ați vrea să mă recomandați.

— Bineînțeles, o să-ţi dau o scrisoare de recomandare frumoasă. Însă cred că întâi ar trebui să ne cunoaștem mai bine. Pot să-ți ofer ceva de băut?

Ne așezăm la o masă într-un colț și Mattias comandă o carafă cu vin.

— Ia spune, de ce-ai plecat din satul tău? întreabă el în timp ce-mi umple cana.

Îi povestesc. Despre dorința mea de-a ajunge la oraș, despre acea seară de sărbătoare care îmi schimbase cu totul viața. Despre băiețelul meu născut mort și despre moartea neașteptată a lui Govert. Mattias mă ascultă atent.

— Deci ești văduvă, spune el după ce termin de povestit. O văduvă foarte tânără. Îmi pare rău pentru tine.

— A, n-a fost o căsnicie fericită.

Mă uit în gol, gândindu-mă cum mi-ar fi fost viața dacă Govert n-ar fi murit.

— Mă bătea. A început imediat după ce ne-am căsătorit, iar apoi a fost din ce în ce mai rău. Nu știu de ce, n-avea nici un motiv. Nu ne certam, nu-l contraziceam, mă speteam muncind.

Izbucnesc într-un râs răgușit.

— Aveam grijă să nu ajungem să ne certăm și să nu-l contrazic, însă el tot mă bătea.

Din vocea mea răzbate stupoarea pe care încă o simt la gândul acelor gesturi violente, iar Mattias mă privește compătimitor.

— Unii bărbați sunt așa, spune el încet. Dar nu toți.

— Nu…

Oftez.

— Problema e că nu știi dinainte. Afli abia când e prea târziu, după ce te-ai căsătorit.

— Altă dată, dacă se mai întâmplă, îl chemi pe ins în judecată. E o nelegiuire să-ți bați soția. Știai asta? Nu așa a vrut Dumnezeu să se poarte bărbatul cu femeia.

— Ești căsătorit?

— Nu, și nici n-am de gând să mă căsătoresc. Vreau să călătoresc, să văd lumea. Lucrez pentru compania fratelui meu. El e negustor și face parte din conducerea Companiei Unite a Indiilor de Est, însă n-are chef să călătorească, așa că fac eu asta în locul lui.

— Și unde mergi?

— Mai ales în Italia și Norvegia, nu fac drumuri lungi. De fapt, mi-ar plăcea să merg mai departe. Spre est, în China și India. Nu ți se întâmplă niciodată să te întrebi ce e la celălalt capăt al lumii? Cum arată locurile, cum trăiesc oamenii?

— Eu sunt fericită și dacă aflu cum e dincolo de De Rijp sau Alkmaar, spun, iar el râde.

Poate că tonul familiar pe care îmi vorbește, felul cum i se încrețește pielea în jurul ochilor atunci când râde ori sunetul vocii lui mă fac să-mi trag scaunul tot mai aproape de el. Îmi place. Îmi place foarte mult. Și e limpede că și el gândește la fel despre mine, căci se apleacă întruna spre mine în timp ce vorbim și mă atinge ca din întâmplare. Fața lui e într-o vervă necontenită, iar eu nu mă pot opri să o privesc. Simt furnicături în tot corpul, de parcă o sumedenie de mici bule de aer mi s-ar răspândi pe sub piele.

Pe măsură ce orele serii trec, lumea devine tot mai mică, reducându-se la masa la care stăm, luminată de flacăra tremurătoare a unei lumânări. Mult după miezul nopții dau în sfârșit semne că vreau să merg la culcare. Mattias urcă scara împreună cu mine. Când ajungem pe palier, îmi aruncă o privire întrebătoare. Vinul mi-a slăbit rezistența, iar când gura lui o caută pe a mea, mă las sărutată. Buzele lui sunt ferme și totodată delicate. Simt cum crește în mine dorința și îl cuprind cu brațele pe după gât. El răspunde mângâindu-mă pe spate, după care mâinile îi coboară spre fesele mele, iar pe urmă alunecă peste șolduri înapoi în sus.

Abia când încearcă să-mi desfacă șireturile corsetului, îl opresc împingându-l ușor, însă cu hotărâre. Zâmbește cu părere de rău.

— Îmi place de tine, Catrijn.

Gura lui s-a apropiat de urechea mea.

— Îmi place de tine foarte mult. Mă bucur că te-am întâlnit. Sper să te revăd la Amsterdam.

— Da, și eu sper.

— Dacă fratele meu va fi atât de prost să nu-ţi dea slujba, spune-i servitoarei unde te pot găsi.

Încuviințez din cap și îi promit că așa voi face. Ne sărutăm din nou, la început ușor, apoi tot mai cu foc. Din nou îmi simt trupul cuprins de dorinţă, atât de tare, încât mă eliberez din îmbrățișarea lui și deschid ușa camerei. Îi mai zâmbesc o dată lui Mattias și intru. Înainte să închid ușa, el îmi mai trimite o sărutare.

— Ne vedem în Amsterdam, spune.

În dimineața următoare cobor devreme în sală, însă, spre dezamăgirea mea, aflu că Mattias a plecat.

— Trebuia să ajungă la timp în Den Helder. M-a rugat să-ți dau asta.

Melis îmi întinde un mic sul de hârtie.

Scrisoarea de recomandare. O răsucesc de câteva ori în mâini.

— A mai spus ceva?

— Că locul în care trebuie să ajungi e la începutul străzii Keizersgracht și că speră să te revadă curând.

Știu să citesc puțin pentru că, pe când eram mică, pastorul din De Rijp a înființat o clasă pentru asta; considera că e important ca fetele să învețe să citească, astfel încât mai târziu, când aveau să fie mame, să le poată da copiilor lecții de religie. Tare aș fi vrut să știu ce spunea Mattias în scrisoare, însă sulul era sigilat.

— V-ați simțit bine împreună aseară, zice Melis pe un ton oarecum întrebător.

— Da, răspund eu zâmbind. Foarte bine.

Mă fac că nu observ curiozitatea lui și caut o masă la fereastră.

După un mic dejun ușor, cu pâine și brânzeturi, îmi iau rămas-bun de la prietenii mei.

— Cei din familia mea se vor speria când vor afla că nu mai sunt în Alkmaar, spun eu în timp ce o îmbrățișez pe Brecht.

— O să îi lămurim noi. Dai de veste când găseşti de lucru, da?

Promit să o fac, îl salut și pe Melis și plec. O iau pe Langestraat spre canalul Mient și trec pe lângă piața de pește, unde înghesuiala și mizeria sunt de nedescris. Încerc să nu alunec pe resturile de pește și cumpăr câțiva heringi pentru drum. Apoi merg de-a lungul canalului Verdronkenoord și, când ajung la râul Zeglis, oftez ușurată. Îmi place forfota orașului, dar încă nu m-am obișnuit cu ea.

După ce întreb în stânga și-n dreapta, găsesc o barjă cu care să pot pleca.

— Nu merg mai departe de Haarlem, domniță, spune căpitanul. Însă de-acolo nu e greu de ajuns la Amsterdam, căci puteți să luați o barjă trasă de cai.

Auzisem de barjele trase de cai. Dar nu pusesem niciodată piciorul pe vreuna, fiindcă nu ajung până la Alkmaar. Căpitanul mă asigură că funcționează foarte bine. În Halfweg s-a săpat un canal lung și drept pe unde să meargă caii care trag barja.

— Și vă duce până la Amsterdam, spune el.

Îi plătesc cât îmi cere, îi dau bocceaua cu haine s-o ducă la bord și mă urc în barjă. Caut un loc între coșuri și lăzi și mă aşez pe o pătură pe care căpitanul a pus-o acolo special pentru călători.

Înfășurată în pelerină și cu gluga trasă pe cap, văd cum Alkmaarul se face tot mai mic. N-am ajuns niciodată mai departe de acest oraș, habar n-am ce mă așteaptă în Amsterdam. Singurul lucru pe care îl știu e că de-acum înainte va trebui să mă descurc singură.

*********************