Ron Tite, Scott Kavanagh, Christopher Novais, Everyone’s an Artist: How Creativity Gives You the Edge in Everything You Do

Copyright © 2016 by Ron Tite and The Art of Productions Inc.

Translation copyright © 2017, by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

Ron Tite sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7086-4

ISBN PDF: 978-973-46-7087-1

ISBN print: 978-973-46-6862-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © iStockphoto.com/Kili-kili

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RON TITE s-a format la Second City şi a fost comedian şi director de creaţie. A câştigat mai multe premii ca publicitar şi a scris pentru mai multe seriale de televiziune. A fost inclus de revista Marketing în Top 10 – Cei mai creativi canadieni; este preşedinte al The Tite Group, o agenţie de marketing de conţinut cu sediul în Toronto. Vorbeşte anual la peste patruzeci de evenimente şi este organizatorul prelegerilor „The Art Of” pe tot teritoriul Canadei.

SCOTT KAVANAGH şi CHRISTOPHER NOVAIS sunt cofondatorii „The Art Of”, o companie media, de training şi evenimente de top, care urmăreşte să le ofere profesioniştilor din domeniul afacerilor instrumentele, tehnicile şi cunoştinţele necesare pentru a avea succes pe piaţa actuală aflată în continuă schimbare. Conţinutul prelegerilor şi al revistei, la fel ca şi cel online, este atent selectat astfel încât să reunească contribuţii ale celor mai importanţi oameni de afaceri, ale unor vorbitori de renume internaţional şi ale unor autori de bestselleruri, între care Jack Welch, Malcolm Gladwell, generalul Colin Powell, Seth Godin şi Arianna Huffington.

Această carte le este dedicată tuturor spiritelor libere care aleg să se exprime.

Introducere

Atunci când doctorul John Semple, chirurg principal la Spitalul Universitar pentru Femei din Toronto, consultă un pacient care prezintă o problemă de sănătate derutantă sau când se confruntă cu o situaţie medicală complicată, se bucură adesea de una dintre etapele parcurse în formarea lui profesională. Însă nu a trecut prin acea etapă la o facultate de medicină sau în turele nesfârşite din timpul rezidenţiatului. Nu e vorba de nimic la care te-ai putea gândi fiindcă ai urmărit Anatomia lui Grey. Doctorul Semple se bucură foarte mult că arsenalul său medical a fost îmbogăţit de anii în care a studiat pictura, sculptura şi desenul.

Cu mult înainte să-şi înceapă studiile medicale, doctorul Semple a frecventat cursurile Colegiului de Artă din Ontario (cunoscut astăzi ca Universitatea OCAD). După trei ani de studii, şi-a luat diploma de specialist în ilustraţii medicale la Universitatea din Toronto. Acei ani de studii artistice sunt cei pe care îi preţuieşte atât de mult acum, în calitate de doctor, cercetător şi manager în domeniul medical.

Faptul că privea îndelung pânze imaculate (lucru pe care orice artist îl face, la propriu sau la figurat, atunci când începe să creeze) i-a antrenat mintea doctorului Semple altfel decât ar fi putut să o facă studiul cărţilor de specialitate sau urmărirea serialelor cu doctori. „Contează foarte mult modul în care gândeşti ca artist”, a declarat doctorul Semple pentru Globe and Mail, în cadrul unui interviu din iunie 2012. „Să gândeşti ca un artist înseamnă să faci legături între puncte care nu sunt adiacente… Din perspectiva cercetătorului, asta poate însemna să priveşti lucrurile dintr-un unghi din care n-au mai fost privite până atunci.” Doctorul pune pe seama acestei flexibilităţi mentale descoperirile sale în privinţa efectelor hipoxiei asupra alpiniştilor la mare altitudine şi faptul că poate dezvolta un proiect care le permite pacienţilor să folosească o aplicaţie de pe telefonul mobil ca să reducă numărul vizitelor la spital ulterior unor intervenţii chirurgicale. Iată ce ne-a declarat când am discutat despre munca sa: „Oamenii tind să separe activităţile pe compartimente; tindem să ne concentrăm asupra unui singur lucru. Însă consider că interesante sunt zonele de suprapunere dintre aceste compartimente. Acolo vom găsi creativitatea”.

ÎN ULTIMA VREME au apărut multe articole, cărţi şi reportaje despre artişti sau persoane care au absolvit studii umaniste, dar care îşi câştigă existenţa activând în alte domenii. Altfel spus, articole despre oameni de succes din lumea afacerilor, tehnologiei şi sănătăţii care au studii umaniste sau artistice. Revista Forbes a publicat un articol reluat foarte des, intitulat „That «Useless» Arts Degree Has Become Tech’s Hottest Ticket” („Specializarea «inutilă» în domeniul artelor a devenit cea mai căutată în domeniul tehnologiei”), în care se discută despre faptul că, în lumea tehnologiei, numărul de angajaţi cu studii artistice este la fel de mare ca al celor care au specializări de tip tehnic. Times a publicat un articol despre directorii generali ai unor companii de mare succes, cum ar fi Starbucks, Hewlett-Packard şi Avon. Toţi aceşti manageri au studii umaniste. Recent, Globe and Mail a scris despre un dansator de la Compania Naţională de Balet din Canada care a devenit fizioterapeut şi despre doctorul Semple, absolventul de arte vizuale devenit chirurg. S-a vorbit mult şi despre faptul că Steve Jobs, designerul şi inventatorul vizionar din domeniul tehnologiei, a făcut un curs de creative writing şi a studiat caligrafia înainte să lucreze la Apple (aspecte despre care Jobs a vorbit pe larg în de-acum celebrul său discurs adresat absolvenţilor de la Universitatea Stanford).

Aşadar, ce se întâmplă? Doar ne amuzăm la gândul că s-au înşelat consilierii noştri din liceu şi că, în ciuda sfaturilor lor bine intenţionate, chiar este posibil să ai o carieră de succes fără să absolvi facultăţi economice sau de inginerie?

Da, mulţi dintre noi se bucură că acei consilieri s-au înşelat – în ceea ce priveşte cursurile universitare, alegerile referitoare la carieră şi probabilitatea să ajungem la închisoare. Dar nu este vorba doar despre atât. Să ne gândim la cum arată viaţa celor mai mulţi dintre noi. Ni se spune să ne abandonăm premergătoarele de bebeluşi şi să mergem la grădiniţă. Şi aşa facem. Şi o ţinem tot aşa, supuşi, în caruselul vieţii, trecem prin gimnaziu şi taberele de vară, prin liceu şi echipele sportive. Apropiindu-ne de vârsta adultă, începem să ne gândim la un loc de muncă – şi la cum să-l obţinem. Facem cursuri şi obţinem diplome de specializare. Începem ca stagiari. Adoptăm etosul companiei la care ajungem să lucrăm. Şi respectăm regulile de la locul de muncă, dar ne conformăm şi aşteptărilor societăţii – ne găsim un partener de viaţă, ne cumpărărm o locuinţă, facem copii, ne abonăm la o sală de sport la care mergem rar. Deşi această rutină testată în timp e practică şi dă rezultate, pe mulţi ne aruncă într-o rutină.

Şi nici nu ştii cum ai ajuns într-o şedinţă în care ţi se cere să creezi o nouă abordare pentru o afacere şi se dovedeşte că inspiraţia e la fel de greu de găsit precum fanii declaraţi ai trupei Nickleback. Sau ajungi într-o situaţie socială delicată şi singura soluţie pe care o găseşti este să te uiţi ore în şir la canalul Food Network, în speranţa că problema va dispărea de la sine. Sau poate că ai o problemă şi mai mare. Poate că ştii ce viaţă vrei să duci sau ce să realizezi, dar pur şi simplu nu vezi cum.

Toate acele articole despre „poveştile de succes ale celor cu studii artistice” ne arată că ideile convenţionale despre cum să ai succes şi despre cum să-ţi atingi scopurile nu mai par foarte înţelepte în prezent. În lumea noastră extrem de competitivă, suprapopulată, începem să observăm că se întâmplă foarte rar ca tradiţionaliştii să fie cei care se îndepărtează de la normă şi fac lucruri inovatoare, schimbă lumea, ajută oamenii să ducă o viaţă mai bună şi au un succes real în domeniile lor de activitate. (Gândiţi-vă la un singur lucru: o treime dintre cei prezenţi în topul Fortune 500 au absolvit studii artistice!)

Uneori, studiile şi disciplinele ce par lipsite de spirit practic, abstracte sau – Doamne fereşte – distractive sunt extrem de utile. Mulţi dintre cei implicaţi în afaceri, ştiinţă şi tehnologie recunosc că angajaţii cu studii umaniste, mai ales de filologie şi de filosofie, au fost învăţaţi să gândească analitic, să proceseze informaţiile, să caute sensuri într-o lume inundată de date. Alţii afirmă că absolvenţii facultăţilor de filologie, de istorie şi de ştiinţe politice au o înţelegere profundă a lumii şi, lucru şi mai important, a oamenilor – o calitate de mare preţ într-un mediu de lucru plin de specialişti în tehnologie şi în procesarea datelor. (Probabil, cei care lucrează au un avantaj: şi-au dat seama de mult că agenţii comerciali care au cunoştinţe tehnice şi studii artistice se pricep cel mai bine să explice cum funcţionează produsele şi serviciile complexe şi să le facă atractive pentru clienţii lor fără cunoştinţe tehnice.)

Absolvenţii de filosofie şi de istorie pot înceta să se tot apere în timpul cinei de Ziua Recunoştinţei, fiindcă poate cel mai mult avem de învăţat de la absolvenţii de studii artistice. Părerea noastră este că artiştii deţin adevărata cheie a succesului în lumea noastră modernă. Învăţând să facem ca ei, poate vom reuşi cu toţii să avem succes, să ne atingem ţelurile şi să rezolvăm probleme.

Dar, dacă vrem să te convingem că trebuie să acţionezi şi să gândeşti ca artiştii, poate că mai întâi trebuie să găsim, de comun acord, o definiţie a artistului. Când auzi cuvântul „artist”, probabil te gândeşti la cineva asemenea doctorului Semple în tinereţe: un „pictor”. Şi ne dăm seama şi de ce. Vieţile şi operele pictorilor ne sunt cunoscute – ei nu ne sunt atât de străini cum poate că ne sunt alte tipuri de artişti. E mai greu să înţelegi mişcările abstracte ale unui dansator care se leagănă sălbatic pe un cub din plexiglas, îmbrăcat doar cu un costum mulat din lycra şi având pictată pe faţă o mască în stil kabuki, decât să admiri un peisaj frumos. Îi recunoaştem şi îi apreciem pe unii artişti, dar nu pe toţi.

Deşi interpretarea artei e subiectivă, discuţiile despre artă şi artişti sunt lipsite de sens dacă nu avem nişte criterii comune. Cu toate că aceasta este o abordare logică, poate fi dificil să găsim o definiţie utilă a „artistului”. O căutare rapidă pe internet ne duce imediat la dezbateri neclare despre artă şi despre „geniu”. Conform uneia dintre cele mai răspândite teorii împărtăşite şi de artişti, şi de critici, artiştii sunt indivizi care creează artă. (În dicţionarul Merriam-Webster, prima definiţie sună aşa: „o persoană care creează artă”.) Pentru a aduce clarificări, unii specialişti subliniază că arta autentică e ceea ce produc adevăraţii artişti. E greu să contrazici o asemenea abordare, însă aceasta este la fel de utilă precum instrucţiunile de asamblare a mobilierului fabricat de Ikea.

Canadianca Sarah Thornton, sociolog şi jurnalist în domeniul artelor, le-a luat interviuri unor artişti plastici pentru cartea ei 33 Artists in 3 Acts. Aproape toţi cei cu care a stat de vorbă, în cazul în care au fost dispuşi să-şi spună părerea, au avut idei diferite referitoare la ce este arta şi ce sunt artiştii. Într-un articol mai vechi intitulat „What is an Artist?” („Ce este un artist?”), Thornton şi-a exprimat propria opinie: „Poate ar fi util să ne gândim ce nu sunt artiştii. Oamenii obişnuiţi îi confundă adesea pe artişti cu meşteşugarii şi presupun că artiştii desenează bine şi sunt îndemânatici. Însă definiţia e vetustă, nemaifiind valabilă de mai bine de cinci sute de ani”.

În Evul Mediu, protectorii artei şi pasionaţii de artă (ca să nu mai vorbim despre multe comunităţi din întreaga lume, dinaintea acestei perioade) înţelegeau deosebirea dintre artă şi meşteşug, însă diferenţa dintre ele a început să fie sesizată de oamenii obişnuiţi abia în timpul Renaşterii italiene. Tot mai mulţi au început să înţeleagă că operele lui Leonardo da Vinci şi ale lui Michelangelo erau altfel decât cele ale indivizilor care pictau struguri pe carafele de vin. Societatea a acceptat ideea că arta autentică era rodul atât al inventivităţii şi originalităţii, cât şi al meşteşugului. Meşteşugarii (de pildă, cei care fac munca manuală necesară realizării unei sculpturi sau asistenţii care lucrau în atelierul lui Rembrandt) produc lucruri de înaltă calitate şi valoroase, dar nu originale. Poate că ne plac măsuţele de cusut în stilul shakerilor făcute de un tâmplar priceput, dar, fiindcă ele se bazează pe concepţia altcuiva, se încadrează în categoria meşteşugului, nu a artei. Iar creatorul lor e artizan, nu artist.

Thornton mai afirmă că aceia pe care îi considerăm artişti sunt şi „oameni pricepuţi să ne provoace gândirea”, care creează opere ce comunică cu alţi oameni, opere care, speră ei, vor fi văzute şi apreciate într-un muzeu.

Dacă înlocuim „văzute într-un muzeu” cu „să-şi găsească un public”, suntem pe aceeaşi lungime de undă cu Thornton. Dar, ca mulţi alţii, Thornton se gândeşte doar la pictori şi la alţi artişti plastici. Noi vrem să lărgim puţin definiţia. Pentru scopul discuţiei de faţă, iată sensul în care vom folosi cuvântul „artist”: artiştii sunt persoane care se exprimă pe sine într-un mod autentic, creativ şi original. Atât.

Să analizăm fiecare componentă.

1. E vorba despre expresie.

Expresia poate fi o pictură în ulei, un dans ucrainean, un poem, un solo de trompetă, un vitraliu, un scheci sau un milion de alte ipostaze. Mediul folosit nu este important. Artiştii au de spus ceva valoros şi articulează acest conţinut într-un mod plin de sens. Artiştii comunică.

2. E vorba despre creativitate şi originalitate.

Vom vorbi mai mult despre ce este creativitatea în capitolul 1; deocamdată e important să subliniem că, în vreme ce toţi artiştii se exprimă pe ei înşişi, nu toate formele de exprimare se pot numi artă. Individul care îţi arată degetul mijlociu pe autostradă se exprimă, dar aceea nu e artă. Însă o instalaţie formată din trei mii de degete mijlocii de plastic acoperite cu vopsea fluorescentă care fac acelaşi gest s-ar putea să fie artă. Artiştii creează opere originale, care ne provoacă gândirea şi ne emoţionează. Ei creează ceva atât nou, cât şi de durată. Asta îi face să fie artişti.

3. E vorba despre autenticitate.

Un artist adevărat trebuie să fie autentic. Fiecare cântec, fiecare dans, fiecare poem şi fiecare desen au fost create de un artist care spune: „Iată ce gândesc eu”. Mesajul lor s-ar putea să nu fie evident. S-ar putea ca unii să aibă mult de săpat până să-i găsească sensul. Dar, dacă arta e autentică, mesajul există. E perspectiva artistului, nu o perspectivă. Cu alte cuvinte, dacă aceşti oameni nu îşi lasă o părticică din suflet în opera lor, atunci nu sunt artişti.

Acum, că am stabilit ce sunt artiştii, poate te întrebi de ce ar trebui să fim artişti cu toţii. Ce îi face pe artişti să aibă un avantaj în lumea noastră modernă?

Să începem cu exprimarea. Artiştii se exprimă pe ei înşişi. Dar acest lucru nu e neobişnuit în ziua de azi. Foarte mulţi oameni se exprimă pe ei înşişi. Tehnologia ne-a înlesnit enorm posibilitatea de a ne face cunoscute punctele de vedere, activitatea şi viaţa. Indiferent dacă vorbim de o postare pe Facebook despre un hamster, de una pe Twitter despre tortura îndurată la dentist sau de o fotografie de pe Instagram cu ce au mâncat la cină, se pare că oamenii sunt porniţi să arate lumii tot ce fac atunci când nu dorm.

Această multitudine de „expresii” poate complica încercarea de a ne face mesajul înţeles, de a ne găsi un public, de a vinde o soluţie sau pur şi simplu de a ne face auziţi. Nu mai concurăm pentru atenţie cu industria de divertisment, cu cei din vânzări şi cu artiştii de toate felurile; încercăm să le atragem atenţia oamenilor care se uită la un milion de filmuleţe cu pisici, la un ocean de postări pe bloguri şi la fiecare memă nouă cu Scumbag Steve. Acţionăm într-o lume aglomerată şi zgomotoasă, în ceea ce s-ar putea numi „piaţa exprimării”.

Iar în această piaţă a exprimării este uşor să vorbeşti, dar e greu să te faci auzit.

Să recunoaştem că toţi vrem şi avem nevoie să fim auziţi. Nu contează dacă eşti un copil de şase ani care încearcă să obţină mai mulţi bani de buzunar, un individ de şaizeci de ani care încearcă să se împrietenească cu vecinii, un profesor nou care încearcă să îmblânzească o hoardă de elevi care bat la porţile pubertăţii sau un director de companie care trebuie să găsească noi surse de venit. Dacă vrei să convingi pe cineva sau să creezi o relaţie cu alţii într-un mod ce are sens, trebuie să comunici. Iar faptul că toată lumea se exprimă, chiar dacă doar pentru a spune că prânzul de azi a fost foarte bun, înseamnă că acum e mai important ca niciodată să te exprimi eficient – cu alte cuvinte, într-un mod care te scoate în evidenţă.

Ca să-ţi meargă bine pe piaţa exprimării, am spune că nu trebuie neapărat să fii vedetă pe internet, dar ar trebui să înveţi de la cei care şi-au făcut din expresie o carieră şi care strălucesc cu adevărat atunci când vine vorba de exprimare. E nevoie să tragi învăţăminte din procesul artistic, ceea ce presupune, în mare parte, să studiezi cum îşi alimentează şi cum îşi dezvoltă artiştii creativitatea.

Creativitatea stă la baza oricărei forme de artă. Această afirmaţie e aproape ridicol de evidentă. Nu contează în ce tip de artă eşti implicat – cântatul la trombon, sculptură, animaţie sau chiar pantomimă. Dacă nu eşti creativ, nu se poate spune că faci artă. Plus că plictiseşti lumea.

Da, ştim. A spune că lucrul cel mai important pe care îl putem învăţa de la artişti este creativitatea e ca şi cum am spune că de la peşti putem învăţa cum să plutim în apă. Dar de ce este nevoie să fim mai creativi? Ei bine, trăim într-o lume a exprimării neîntrerupte. O posibilă metodă de a răzbate prin tot acest zgomot e să spunem ceva nou, proaspăt şi inovator, iar toate aceste caracteristici cer un anumit grad de creativitate. Dar lucrurile nu se rezumă doar la atât.

După ce ani de zile am crezut că putem duce o viaţă presărată cu succese dacă respectăm regulile şi lucrăm din greu, acum începem să ne dăm seama că reuşita strădaniilor umane nu urmează o cale chiar atât de dreaptă. Progresele cu un ritm năucitor din domeniul tehnologiei şi externalizarea forţei de muncă şi a multor industrii secundare în străinătate ne fac conştienţi de importanţa spiritului inovator. Aşa cum sugerează toate cărţile şi articolele referitoare la valoarea ştiinţelor umaniste, începem, de asemenea, să luăm din nou în considerare ideea că, de fapt, depindem de „abilităţi subtile”. Relaţionarea, comunicarea, imaginaţia şi originalitatea sunt la fel de importante precum capacitatea noastră de a face calcule şi de a codifica.

Iată de ce noi, Chris şi Scott, am decis să ne botezăm firma „The Art Of” („Arta de a”). Primele noastre evenimente s-au concentrat asupra golfului şi gătitului, dar apoi ne-am reorientat atenţia spre lumea afacerilor: arta de a face marketing, arta de a vinde, arta de a conduce, arta de a conduce pentru femei. La evenimentele noastre vorbesc autori de bestselleruri şi personalităţi renumite în diferite domenii la nivel mondial. Prelegerile lor sunt un amestec dinamic de educaţie şi divertisment, de idei fascinante şi poveşti spuse cu mult talent. Îi considerăm „artişti” în domeniile lor, minţi creative care îşi exprimă într-o manieră strălucită ideile originale şi autentice şi care îşi captează publicul într-un mod util.

Nou-descoperita apreciere a „abilităţilor subtile” îi face pe oameni să vadă diferit toate aspectele vieţii. Lumea din jurul nostru se transformă şi începem să considerăm din nou că creativitatea şi gândirea creativă sunt baza rezolvării problemelor, a progreselor ştiinţifice şi medicale, societale şi politice, precum şi a realizărilor şi satisfacţiei personale. Cu cât lumea noastră ne oferă mai multe provocări, cu atât devine mai important să gândim într-o manieră neconvenţională. Aşa cum spune atât de edificator Ken Robertson, specialist în domeniul educaţiei, în cartea sa Out of Our Minds, această apreciere sporită a creativităţii ne remodelează percepţia asupra mediului în care trăim: „Întreaga lume e cuprinsă de o revoluţie”. Iar în această bravă lume nouă trebuie să gândim cu toţii mai creativ.

• Mamele trebuie să fie mai creative.

• Taţii trebuie să fie mai creativi.

• Proprietarii de magazine trebuie să fie mai creativi.

• Profesorii trebuie să fie mai creativi.

• Responsabilii cu plata personalului angajat trebuie să fie mai creativi.

• Studenţii trebuie să fie mai creativi.

• Toţi trebuie să fim mai creativi.

Este foarte important ca creativitatea să înflorească la locul de muncă. Să nu o mai considerăm exclusiv de competenţa departamentului pentru publicitate sau a firmelor de design interior. N-ar trebui să se regăsească doar în industriile culturale şi în firmele de arhitectură. Dacă vrem ca firmele noastre şi mediile în care muncim să fie eficiente, productive şi competitive (ca să nu mai zicem că serviciul ar trebui să fie şi interesant şi satisfăcător), trebuie să încurajăm creativitatea printre angajaţi şi pentru posturi care nu sunt definite în mod tradiţional drept creative. Directorii de companii trebuie să fie mai creativi, la fel şi cei care organizează acţiuni de strângere de fonduri, recepţionerii, avocaţii, cei care lucrează în finanţe, cei din departamentele de resurse umane, specialiştii în informatică şi aşa mai departe. Şi toţi pot să fie. (Bine, recunoaştem, contabilii care sunt puţin prea creativi pot uneori să ajungă în închisoare. Există şi limite.)

Dar asta nu e o noutate. Leonardo da Vinci, o minte remarcabilă ce s-a concentrat asupra ştiinţei şi matematicii, nu doar a picturii, ar fi şocat, fără îndoială, dacă ar afla că le atribuim creativitatea numai artiştilor. Şi chiar şi în ultima sută de ani, gânditorii noştri cei mai străluciţi, care au schimbat lumea, au încercat să ne atragă atenţia asupra puterii creativităţii. Einstein, de exemplu, a vorbit despre importanţa acesteia în opera lui. „Când mă analizez pe mine şi metodele mele de gândire”, îi explica el cândva unui prieten, „trag concluzia că darul imaginaţiei a fost mai important pentru mine decât oricare talent ca să reuşesc să asimilez cunoaşterea absolută”. Gândirea creativă pare să fie secretul, indiferent dacă este vorba despre formularea teoriei relativităţii sau despre o excursie cu maşina în familie, fără stres.

Am vorbit aşadar despre expresie şi creativitate. Cum rămâne cu a treia componentă, autenticitatea? Şi autenticitatea artistică ne învaţă ceva important. De obicei, nu este o idee bună – pentru relaţiile noastre cu alţii sau pentru bunăstarea noastră sufletească – să trâmbiţăm lucruri în care nu credem şi nici să trăim o viaţă falsă. Se zice că trebuie să fii tu însuţi, căci celelalte personalităţi deja au fost atribuite altora. Mai mult, autenticitatea personală ne influenţează capacitatea de a fi creativi, idee pe care o vom explora mai detaliat în capitolul 7.

Probabil că acum îţi spui: Bine, bine, am înţeles. Trebuie să fiu mai creativ. Dar cum?

Mai întâi, trebuie să-l accepţi pe artistul din tine. Deşi unii dintre noi consideră că cel mai aproape de un demers artistic suntem atunci când alegem pantofi care ni se asortează cu pantalonii, toţi avem, într-un anumit grad, capacitatea înnăscută de a fi creativi. Ideea că oricine ar trebui să fie artist nu înseamnă că trebuie să transformăm un bloc de marmură în Venus din Milo. (Şi, oricum, unde ar avea loc toate statuile astfel rezultate?) Dar ne putem alimenta scânteia făcând ce fac artiştii. În paginile următoare vom examina obiceiurile, atitudinile şi comportamentele artiştilor. Vom vedea cum acestea le stimulează creativitatea, le revigorează autenticitatea, le facilitează comunicarea şi îi ajută să continue să creeze opere de artă. Şi vom discuta despre cum aceleaşi instrumente ne pot ajuta pe noi, ceilalţi, să ne atingem scopurile, să creăm ceva nou sau să avem succes în viaţa profesională şi personală. Cu alte cuvinte, cum putem gândi ca artiştii.

Oricine este un artist. Sau măcar poate să fie.

“Artistul nu ştie niciodată pe de-a-ntregul. Noi presupunem. Ne putem înşela, dar continuăm să facem salturi în întuneric.”

Agnes de Mille, coregrafă

1

Felicitări, eşti un artist

Am vorbit în introducere despre faptul că societatea preţuieşte din nou creativitatea în toate domeniile de activitate şi în viaţa oamenilor. Am afirmat că putem învăţa multe de la cei care îşi dedică viaţa unor scopuri creative – artiştii. Şi am spus că toţi avem capacitatea de a fi artişti.

Poate că unii dintre voi nu ne vor crede, aceia care încă nu v-aţi revenit după trauma cauzată de eşecul primei încercări de a picta după cifre. S-ar putea să crezi că eşti la fel de creativ ca un pachet de biscuiţi. Dar greşeşti. Oricine are abilităţi creative; într-un fel, oricine este un artist. Iată ce spune Steven Pinker, profesor de psihologie la Harvard şi autorul cărţii How the Mind Works: „Toţi suntem creativi. De fiecare dată când vârâm ce ne cade la îndemână sub piciorul unei mese care se clatină sau când născocim un nou mod de a mitui un copil ca să-şi pună pijamaua, ne folosim facultăţile pentru a crea un nou deznodământ”. Poate că Pinker exagerează puţin. Prima persoană care a pus ceva sub piciorul mesei a fost creativă; noi, ceilalţi, doar îi urmăm exemplul. Dar înţelegem unde bate Pinker. E ciudat să te gândeşti că a mitui un copil este un act creativ, dar când înţelegem că promisiunea de a-l „ajuta” pe tatăl lui să se bărbierească în dimineaţa următoare poate să-l convingă pe copil să se ducă la culcare şi să ne lase să urmărim restul meciului, deşi această abordare poate nu pare o creaţie artistică, este totuşi o idee originală cu o valoare enormă.

Unul dintre motivele pentru care oamenii cred că nu au cum să fie creativi este acela că adesea nu reuşesc să surprindă instanţele de gândire creativă din jurul lor. Recunosc geniul artistic al unora precum Andy Warhol sau Amy Winehouse şi apreciază geniul inovator al unora precum Thomas Edison sau Steve Jobs. Dar şi activităţile mult mai puţin fascinante, cum ar fi găsirea unor soluţii la problemele zilnice, demonstrează prezenţa creativităţii.

Cu puţină vreme în urmă discutam cu nişte vecini despre cât de istovitor fusese să stea treji şi să-şi aştepte copiii adolescenţi, ca să se asigure că aceştia vin acasă la ora convenită. Unul dintre vecini a spus că el nu se confruntă cu această problemă. Folosea trucul părinţilor lui ca să doarmă cât avea nevoie. Crescuse la ţară şi părinţii lui fuseseră fermieri aproape toată viaţa. Nu puteau să doarmă mai mult dimineaţa nici dacă ar fi vrut, aşa că se culcau devreme. Însă, când fiul lor a ajuns la vârsta adolescenţei, au vrut să se asigure că acesta se întorcea acasă la ora stabilită, chiar dacă atunci ei dormeau deja. Prin urmare, puneau ceasul din dormitor să sune cu cinci minute după ora convenită, apoi se culcau. Adolescentul trebuia să ajungă acasă la timp şi să oprească alarma. Dacă întârzia şi alarma îi trezea pe părinţi, nu mai avea voie să iasă din casă o săptămână. Simplu. Eficient. Ingenios. Creativ.

Şi doctorul John Semple, în articolul din Globe and Mail şi în conversaţia noastră cu el, a afirmat că gândirea creativă se manifestă peste tot în jurul nostru. „Folosesc tot timpul ideea că creativitatea se manifestă în gândirea de zi cu zi”, spune el, „mai ales atunci când am de-a face cu idei abstracte. Am descoperit că mulţi oameni se tem de noţiunile abstracte şi că bat în retragere spre ceea ce le e cunoscut”. (Doctorul Semple adaugă că acesta este motivul pentru care cercetarea ştiinţifică face progrese doar cu paşi mărunţi.) Însă un pictor e instruit să se confrunte cu o pânză albă şi să aibă o abordare directă. Deşi doctorul Semple afirmă că nu poate exista expresie a sinelui în chirurgie – „trebuie să respecţi planul” –, el adaugă că în cercetarea medicală, dacă ideile abstracte nu te intimidează sau chiar te atrag, poţi ajunge să priveşti lucrurile din unghiuri originale: „Poate fi vorba despre fluxul sangvin microvascular sau despre moduri diferite în care organismul se poate vindeca sau poate fi stimulat să se vindece”.

Nu încape îndoială că mulţi dintre noi nu mai suntem „artiştii” care eram cândva. În primul rând, majoritatea nu ne mai folosim imaginaţia ca pe vremuri. Copiii sunt genii ale imaginaţiei. Petrece câtva timp în compania unui copil de patru ani şi vei intra într-o lume în care există iazuri de ciocolată, dragoni care sunt animale de companie şi verze care pot să zboare. Maşini care se conduc singure? Copiii de patru ani au înţeles că acest lucru e posibil încă de când Ford a lansat Modelul T. Viaţa pe Lună? Desigur. Comunicarea cu delfinii, primatele sau albinele? Copiii de patru ani sunt surprinşi că voi sunteţi surprinşi că acestea sunt lucruri cunoscute. Pedopsihologul Mark Bowers spune: „Creativitatea e foarte dezvoltată la copiii cu vârsta între trei şi cinci ani”.

E uimitor că nimeni nu le arată copiilor cum să pătrundă în bogata lume a fanteziei lor. Ei s-au născut în această lume. Educatorii şi psihologii care se ocupă de stadiile dezvoltării aduc numeroase dovezi ce arată că imaginaţia este esenţială pentru modul în care copiii învaţă lucruri despre lume. Cu ajutorul jocurilor bazate pe imaginaţie, copiii îşi dau seama că gândurile lor sunt diferite de ale altora, iar acest lucru încurajează empatia, controlarea impulsurilor, deprinderile sociale şi exprimarea emoţiilor. De asemenea, s-a demonstrat că jocurile de rol contribuie la dezvoltarea vocabularului, ameliorează capacitatea de învăţare şi sporesc curiozitatea intelectuală. Şi, deloc surprinzător, copiii care participă la jocuri bazate pe imaginaţie manifestă abilităţi creative mai puternice când devin adulţi. Aşadar, toţi prietenii imaginari, toţi gerbilii cuvântători şi toate covoarele din camera de zi care sunt de fapt nisipuri mişcătoare alcătuiesc o parte importantă a dezvoltării noastre cognitive – şi a viitoarelor noastre vieţi creative.

Chiar şi atunci când copiii învaţă lucruri despre lume şi îşi înlocuiesc jocurile de rol şi spaţiul imaginativ cu cunoştinţe, date şi deprinderi practice, ei tind să se angreneze în activităţi mult mai creative decât cele în care îşi îngăduie adulţii să se implice. Care dintre noi nu a manifestat un talent actoricesc incipient când, în şcoala primară, s-a pus în scenă Cei trei purceluşi? Şi cine nu a cântat în gura mare la serbarea anuală? Când eram copii, pictam, desenam şi sculptam (deşi părinţii noştri se cam zgârceau la marmura de Carrara). Poate că am petrecut zile sau săptămâni concepându-ne costumele de Halloween sau ore întregi scriind cu sufletul poezii sau versuri pentru cântece. Poate că am construit imperii complexe din piese de Lego sau cetăţi ingenioase din pături. Poate că am luat lecţii de dans sau am învăţat singuri cum să cântăm la chitară o melodie celebră.

Din păcate, mulţi dintre noi am lăsat la o parte aceste încercări artistice când am mai crescut. Carnetele de note şi concursurile ne-au făcut să fim conştienţi că unii copii aveau rezultate mai bune decât noi, aşa că am lăsat baltă acele activităţi. Poate ni s-a spus că erau „doar pentru amuzament” şi că trebuia să ne concentrăm asupra unor chestiuni mai serioase. Sau poate că pur şi simplu am fost înfrânţi de o întrebare repetată mereu: „Ce vrei să te faci când vei fi mare?”. Probabil, dacă am spus că vrem să ne facem pictori, muzicieni sau actori, ni s-a răspuns, în cel mai bun caz, că acelea sunt nişte ţeluri „nerealiste”. Contabilitatea, medicina internă, avocatura specializată pe cazuri de vătămare corporală – abia aici poţi face carieră!

Ken Robinson, consilier internaţional în domeniul educaţiei, susţine, în cărţile şi conferinţele lui din cadrul TED, că sistemul nostru de educaţie, creat pentru a răspunde nevoilor unei societăţi existente în trecut, şi nu celor ale lumii de azi, de fapt ne ucide creativitatea. Dobândirea de cunoştinţe, stăpânirea datelor şi a gândirii raţionale şi respectarea regulilor au devenit primordiale – şi fac din creativitate un musafir nepoftit în sălile de clasă. (Muzica şi artele vizuale sunt de obicei considerate nişte „suplimente” distractive în orarul elevilor.)

Robinson afirmă că, potrivit mai multor studii, profesorii îşi pun elevii mai creativi la coada listei cu „elevi preferaţi” (mai multe detalii despre asta în capitolul 8), ceea ce ne duce cu gândul la o poveste pe care am auzit-o recent de la o prietenă care încerca să-şi înscrie fiul de patru ani la o şcoală particulară prestigioasă. Urma să fie o bătălie grea, mai ales după ce micuţul i-a spus ce se întâmplase în timp ce era evaluat de cineva din conducerea şcolii, în vederea admiterii. Interviul presupunea completarea mai multor „teste”. Unul cerea să reproduci nişte contururi desenate pe o foaie de hârtie.

— Ţi-a fost greu să le desenezi? l-a întrebat mama lui.

— Nu le-am desenat.

— De ce? l-a întrebat ea îngrijorată.

— Ar fi fost o idioţenie, a spus copilul. Ei deja aveau toate contururile alea. Le-am desenat unele noi.

Cine ar putea contrazice această logică? Pus în faţa unui triunghi plictisitor, micuţul se dezlănţuise, desenând trapeze aiuritoare şi parabole ţuguiate. Era ceva foarte creativ. Şi foarte diferit de ceea ce îşi dorea acea şcoală. Nu a fost admis.

Aşadar, în cazul celor mai mulţi dintre noi, o mare parte a imaginaţiei şi a înclinaţiei noastre artistice a fost uitată în dulapurile copilăriei, alături de piesele de Lego şi de hainele rămase mici. Cu toate acestea, chiar şi oamenii care şi-au abandonat ambiţiile artistice nu şi-au pierdut complet sinele artistic şi nu şi-au abandonat definitiv impulsurile creative. Dacă ar fi făcut-o, cum se explică succesul incredibil al unor companii precum League of Rock? Terry Moshenberg a avut geniala idee de a le crea avocaţilor, specialiştilor în marketing şi părinţilor care stau acasă (şi oricui altcuiva) posibilitatea de a dezlănţui Bruce Springsteen-ul din ei. Te înscrii, plăteşti taxa şi eşti într-o trupă de rock timp de zece săptămâni.

Fiecare trupă este îndrumată de un producător cu experienţă şi, la capătul celor zece săptămâni, cântă în direct în faţa rudelor şi prietenilor. League of Rock oferă o experienţă rock completă (în afară de heroină, admiratori şi „legitimaţii pentru acces în culise”).

Mulţi dintre cei care visau să ajungă ca membrii trupei The Rolling Stones se înghesuie la League of Rock, deoarece aceasta le permite să îşi redescopere spiritul creativ şi expresiv din tinereţe. Firma le permite să fie vedete rock la propriu, aşa cum visau înainte să-i împiedice ratele la locuinţă şi cheltuielile cu propriii copii. Campania de marketing a evidenţiat în mod inteligent cât de atractivă este pentru oamenii de afaceri responsabili această întreprindere creativă. Afişele declamau: „Dă cu tifla sistemului! Chiar dacă sistemul eşti chiar tu!”.

Desigur, League of Rock nu e singura variantă a celor care muncesc în marile clădiri de birouri de a reveni la pasiunile artistice ale tinereţii. În prezent, tehnologia te ajută să revii la vechile pasiuni. Camerele telefoanelor mobile şi Photoshopul ne oferă tuturor posibilitatea de a fi Ansel Adams oricând avem chef. YouTube oferă mii de tutoriale referitoare la cum să faci singur muzică şi artă. Ateliere de creaţie şi cercuri online ale scriitorilor apar peste tot pe internet. Hardurile computerelor de pretutindeni se umplu cu romane nefinisate. Şi mai există şi atracţia înspăimântător de persistentă exercitată de karaoke.

Moshenberg şi alţii îşi dau seama că spiritul artistic al majorităţii adulţilor e încă viu; a dispărut doar capacitatea lor de a-l împlini.

Desigur, să fii creativ nu înseamnă doar să pui mâna pe o pensulă sau pe o chitară. Aşa cum am arătat în introducere, creativitatea poate şi chiar trebuie să se manifeste atât acasă, cât şi la locul de muncă. Ea e cheia rezolvării problemelor şi a inovaţiei. Chiar dacă nu vei deveni niciodată, poate, clientul firmei League of Rock, trebuie totuşi să-ţi exersezi latura creativă.

Vestea bună în ceea ce priveşte abilităţile creative este că toţi le avem într-o anumită măsură, chiar dacă le-am neglijat. Şi le putem ameliora. Dar, înainte să vedem cum putem face asta, vom examina mai detaliat cum funcţionează creativitatea.

Numeroşi psihologi şi cercetători resping ideea că geniile creatoare sunt vizitate din senin de muze. Deşi Samuel Coleridge şi Edgar Allan Poe au sugerat – sau chiar au spus-o direct – că scrierile lor erau rezultatul unor izbucniri ale inspiraţiei, ideile desăvârşite şi versurile apărându-le în minte deodată, lectura atentă a jurnalelor lor şi alte dovezi sugerează că operele lor sunt rezultatul unui lung proces de încercări şi erori, de scriere şi rescriere, de trudă temeinică, în maniera tradiţională.

Totuşi, este evident că operele marilor artişti au ceva excepţional. Cum explicăm acest gen de gândire creatoare, aceste idei fabuloase?

La mijlocul anilor 1920, Graham Wallas, psiholog social, a propus una dintre primele teorii referitoare la funcţionarea procesului creator, ce rezistă surprinzător de bine testului timpului. Wallas a afirmat că există cinci etape. Prima este planificarea sau pregătirea, când se defineşte problema ce trebuie rezolvată. Următoarea e incubaţia, o perioadă în care nu ne gândim la respectiva problemă în mod conştient. Aceasta este urmată de insinuare, adică de senzaţia că urmează să ne apară o idee în minte, şi de iluminare, perioada în care ideea se manifestă şi începem să o conştientizăm. (Insinuarea şi iluminarea sunt considerate adesea părţi ale aceleiaşi etape.) La final are loc verificarea, etapă în cadrul căreia ideile sunt selectate, testate şi revizuite.

Numeroase cercetări şi studii se concentrează asupra incubaţiei şi iluminării, dar nu foarte mult asupra pregătirii şi verificării. Aceste etape sunt greu de studiat, fiindcă de obicei durează mult (iar subiecţilor testelor nu le place să zacă zile în şir în dispozitive de imagistică a creierului.) De asemenea, aceste etape par mult mai puţin misterioase: majoritatea dintre noi ne ocupăm timpul cu planificări şi revizuiri. Dar este important să remarcăm şi că etapa pregătirilor se referă de obicei la o problemă sau la o provocare identificată deja – cu alte cuvinte, de regulă, creativitatea nu apare din senin. De fapt, ideea conform căreia constrângerile inhibă creativitatea pare să fie eronată. Adesea, obstacolele şi limitările ne stimulează energiile creatoare. Dacă ţi se pare ilogic, gândeşte-te că lui Michelangelo i s-a cerut să picteze tavanul Capelei Sixtine. Spaţiul, relativ mic, e întunecos, iar tavanul are o curbură care îi face pe observatori să privească pictura din unghiuri neobişnuite – ca să nu mai spunem că urma să fie nevoit să picteze culcat pe spate, la câţiva metri deasupra podelei, vreme de ani de zile. Michelangelo a abordat problema într-un mod nu doar adecvat, ci şi genial.

Iar etapa finală a gândirii creative, verificarea, deşi nu sună la fel de sexy precum generarea, este absolut esenţială pentru producerea unor idei de valoare. După ce am generat multe idei, le cernem şi le alegem pe acelea care par cele mai promiţătoare – ceea ce unii teoreticieni numesc „selecţie”. Apoi le testăm, le finisăm, le revizuim. Cu alte cuvinte, explorăm şi meşterim.

Merită să menţionăm că geniile creatoare sunt extrem de pricepute când vine vorba despre această ultimă etapă a procesului creativ. Ating niveluri sofisticate de discernământ şi ştiu să recunoască ideile valoroase şi pe cele lipsite de valoare. (Dacă examinăm creativitatea aplicată practic – inovarea –, putem găsi tot felul de exemple ce ilustrează cazurile în care această ultimă etapă este ratată. Idei de produse originale sau „noi”, dar care nu au avut suficientă valoare sau sens şi au fost date uitării. Iaurtul carbogazos. Cheeseburgerii la conservă. Balsamul de buze cu aromă de pufuleţi cu brânză. Toate au fost produse reale, nu glumim. Din fericire, niciunul nu se mai găseşte pe piaţă. Şi toate arată că selecţia e importantă.)

Ken Robinson observă că creativitatea poate înflori numai atunci când ne acordăm timp pentru a parcurge etapele necesare. Dacă ne concentrăm prea devreme asupra selecţiei, criticul din noi îl poate inhiba pe omul cu idei din noi.

Cum e cu crearea acestor idei? Perioada de incubaţie este cheia misterului creativităţii; e un interval în care creierul conştient este absorbit de alte sarcini – de pildă, să sădeşti plante în grădină sau să-ţi speli părul. Cu alte cuvinte, în această etapă nu abordăm direct o problemă şi nu ne gândim intenţionat la ea. Unii psihologi cred că acest interval de procesare asociativă subconştientă permite inconştientului să preia comanda şi să facă legături pe care creierul conştient le-ar putea respinge pe motiv că sunt ilogice sau irelevante. Alţii cred că, dacă nu te gândeşti o vreme la problema care te preocupă, poţi uita informaţiile eronate, iar subconştientul se poate juca numai cu piesele cele mai semnificative ale puzzle-ului.

Alţi psihologi şi cercetători se concentrează asupra gândirii convergent-divergente când vorbesc despre procesul generării ideilor, remarcând că gândirea divergentă, capacitatea de a genera mai multe răspunsuri posibile la o întrebare, este etapa iniţială a creativităţii, urmată de gândirea convergentă, aceasta axându-se pe un singur răspuns şi eliminând alte opţiuni. Conform teoriei integrării conceptuale, creativitatea apare la intersecţia mai multor cadre de referinţă, cum ar fi procesul prin care creăm metafore şi analogii.

Acestea şi alte moduri de a descrie procesul creativ sunt completate de cercetările neurologilor care încearcă să folosească imagistica şi alte metode de a studia funcţiile creierului pentru a afla ce se petrece în perioada de incubaţie, cum accesăm această stare şi ce legătură are ea cu crearea ideilor.

Deşi acest proces rămâne, în esenţă, un mister, descoperim câteva lucruri interesante despre cum funcţionează materia noastră cenuşie. Studierea creierului cu ajutorul imagisticii RMN arată că, atunci când au loc gândirea şi activităţile creative, dispare activitatea dintr-o zonă a cortexului prefrontal. Această zonă – cortexul prefrontal dorsolateral (DLPFC) – face parte din reţeaua de control executiv a creierului şi se crede că participă la autocenzură, la controlarea impulsurilor şi la inhibiţie, printre altele. Se pare că, atunci când acest calm responsabil cu controlul e trimis în pauza de prânz, imaginaţiei îi rămâne la dispoziţie ceva mai mult spaţiu de joacă. Această zonă devine inactivă când intrăm în ciclul REM al somnului – etapa în timpul căreia visăm. Aşadar, poate deloc surprinzător, studiile arată că oamenii sunt mai creativi imediat după o perioadă de somn de tip REM. De asemenea, DLPFC este o zonă a creierului care se dezvoltă destul de târziu, deci să nu ne mirăm că, în general, oamenii au mai multă imaginaţie la şase ani decât la şaizeci. (Se pare că nu ne putem învinovăţi cu totul profesorii şi părinţii pentru că ne-am pierdut lumile imaginare.)

Rex Jung, neuropsiholog şi profesor la Universitatea din New Mexico, este unul dintre cercetătorii care studiază imagistica creierului pentru a vedea ce se petrece în timpul manifestării gândirii creative. Unele dintre cercetările lui se concentrează asupra părţilor din creier ce par mai active atunci când subiecţii parcurg etapele de incubaţie şi de iluminare. Studiile lui sugerează că, atunci când suntem în faza de incubaţie, devin active părţi ale reţelei stării de repaus. Acestea sunt zone ale creierului care preiau controlul atunci când ne odihnim sau când nu ne concentrăm asupra unei sarcini şi sunt active în special când visăm cu ochii deschişi sau ne lăsăm gândurile să zburde. Într-un interviu acordat publicaţiei Atlantic, Jung afirmă: „Priveşti spre interior în loc să rezolvi problemele lumii”. Atunci când această zonă a creierului este activă, spune el, ideilor li se permite să se interconecteze în moduri imposibile altfel şi să apară o „polenizare încrucişată”. Dar, după cum observă Jung, când suntem gata să exprimăm respectiva idee (etapa iluminării postulată de Wallas), intră în acţiune reţeaua cognitivă sau a controlului „executiv”, adică nişte zone cerebrale care se pare că sunt implicate în planificarea, dirijarea şi implementarea gândirii.

Jung a remarcat că, aparent, interacţiunile acestor zone sunt secretul creativităţii: „Vedem că oamenii cei mai creativi trec uşor de la o reţea la alta şi reuşesc să le moduleze mai bine”. Alte studii arată, de asemenea, că aceste două reţele par să colaboreze strâns în timpul perioadelor de creativitate intensă. Studiile lui Jung sugerează şi că oamenilor extrem de creativi le vin idei mai multe, dar şi mai bune.

Poate că deja ţi se pare că toate aceste lucruri sunt bune şi frumoase, dar faptul că ştii cum îţi funcţionează creierul nu te va ajuta să ai vreo revelaţie, la fel cum faptul că ştii cum funcţionează un frigider nu scade temperatura din interiorul acestuia. Dar s-ar putea să te înşeli. Se pare că suntem capabili să ne influenţăm mecanismele cerebrale. În cadrul unui experiment derulat în 2008 de cercetători de la Johns Hopkins, câţiva muzicieni de jazz au fost examinaţi cu aparatură pentru RMN funcţional în timp ce li s-a cerut să improvizeze. Cercetătorii au observat că, imedit ce muzicienii au început să cânte, DLPFC şi-a încetat activitatea, ca şi cum muzicienii pur şi simplu l-ar fi oprit de la un comutator. Deşi, evident, muzicienii nu erau conştienţi că fac acest lucru (şi nu ştiau ce zone ale creierului lor ieşeau în evidenţă pe monitoarele aparatelor), acest fenomen fascinant sugerează că noi, ceilalţi, am putea fi capabili să accesăm oricând dorim acest spaţiu mintal creativ.

Secretul ar putea consta în a ne lăsa minţile să zburde liber. Într-un articol din The New Yorker intitulat „How Caffeine Can Cramp Creativity”, psihologul Maria Konnikova scrie:

Introspecţiile creative şi soluţiile imaginative apar adesea atunci când încetăm să ne concentrăm asupra unei anumite probleme şi când ne lăsăm mintea să se ocupe de ceva fără legătură cu aceasta. Într-un studiu recent, participanţii au demonstrat ameliorări substanţiale în îndeplinirea unei sarcini care necesita folosirea gândirii creative – să găsească utilizări alternative ale unui obiect banal, de exemplu, un ziar – după ce au îndeplinit o sarcină diferită, nesolicitantă, care stimula gândirea fără constrângeri. Cu cât li se relaxa mintea când luau o pauză de la problemă, cu atât deveneau mai creativi. Acest beneficiu nu a fost însă prezent atunci când subiecţii au avut o sarcină fără legătură cu cea de bază, dar solicitantă.

În continuare, conform explicaţiilor lui Konnikova, cercetările demonstrează că creativitatea este influenţată de cofeină, care ne ajută să ne concentrăm şi ne împiedică să ne abatem de la subiect.

Putem concluziona că există argumente ştiinţifice puternice care susţin că este bine să priveşti absent pe fereastra din birou şi să te întrebi unde să-ţi faci următorul concediu, în loc să fii obsedat de planul noii clădiri la care ar trebui să lucrezi. Gândirea creativă presupune şi să te laşi puţin în voia reveriei.

Există şi alte dovezi ştiinţifice conform cărora suntem capabili să ne antrenăm creativitatea. Cercetătorii de la Universitatea din Reading din Marea Britanie şi cei de la Universitatea din Minnesota au descoperit că, după ce facem exerciţii de încălzire a gândirii creative, rezolvăm mult mai bine sarcinile care necesită acest tip de gândire. În cadrul studiului, subiecţilor li s-a cerut să găsească utilizări alternative pentru obiecte folosite frecvent, cum ar fi o minge de ping-pong sau o cărămidă. S-au concentrat asupra sarcinii timp de zece minute. După încălzire, li s-a cerut să rezolve puzzle-uri bazate pe introspecţie şi alte teste ce implică gândirea creativă. Cei care făcuseră în prealabil exerciţiile de găsire a unor utilizări alternative pentru anumite obiecte au avut rezultate mult mai bune decât cei care efectuaseră asocieri de cuvinte sau decât cei care nu făcuseră niciun fel de încălzire.

Utilitatea exerciţiilor de gândire creativă pentru ameliorarea flexibilităţii noastre mentale a fost studiată cu ajutorul RMN funcţionale şi de cercetătorii de la Ministerul Educaţiei şi de la Şcoala de Psihologie din Chongqing, China. S-au realizat imagini ale activităţii cerebrale atunci când subiecţii erau în repaus. Apoi, participanţii au efectuat exerciţii de găsire a unor utilizări alternative pentru anumite obiecte şi s-au făcut iar măsurători cu ajutorul RMN funcţionale. Imaginile creierului în repaus după ce subiecţii se gândiseră la idei noi pentru utilizarea unor obiecte din gospodărie sau pentru a spori atractivitatea unor jucării au relevat existenţa unei comunicări mult mai intense între două zone cerebrale – una ce pare să fie activă atunci când ne folosim imaginaţia ca să creăm poveşti sau ca să improvizăm şi alta activă când stabilim legături între idei, când extrapolăm idei sau în gândirea metaforică. Aparent, această conectivitate sporită a produs rezultate mult mai bune la testele de creativitate aplicate ulterior – mai ales la subiecţii care, la începutul studiului, avuseseră cele mai mici scoruri pentru creativitatea de bază.

Ceea ce se petrece de fapt în circumvoluţiunile creierului nostru când suntem creativi rămâne un mister. Însă aceste studii ştiinţifice vin în sprijinul dovezilor neconfirmate că îţi poţi spori puterea creativă. Se pare că, depunând un anumit efort, te poţi transpune în starea mentală care permite gândirea divergentă. Şi îţi poţi spori puterea creativă folosind mai des acest tip de gândire.

În capitolele următoare vom analiza unele dintre căile prin care artiştii şi inovatorii îşi accesează imaginaţia şi generează idei. (Merită să remarcăm că există o mulţime de seminarii, de cărţi motivaţionale şi de articole online ce oferă sfaturi şi tehnici utile pentru a accesa sursele din subconştient ale creativităţii.) Dar este important să nu uităm că fiecare dintre noi are propria metodă de a-şi lua mici pauze mentale ce permit împlinirea sinelui creativ. Unele sunt de-a dreptul stranii. Pictorul Francis Bacon, beţiv notoriu, nu punea eliberarea energiei sale creatoare pe seama îmbătării, ci pe seama perioadei ulterioare acesteia: „De multe ori, îmi place să lucrez când sunt mahmur”, a spus el, „fiindcă mintea îmi e plină de energie şi gândesc foarte limpede”. Dacă înlocuim „energie” cu „durere” şi „a lucra” cu „a zăcea pe canapea şi a te jeli ca un muribund”, atunci mulţi dintre noi avem multe în comun cu Bacon. Însă nu prea reuşim să gândim creativ.

Bacon nu este singurul artist căruia îi plăceau substanţele ce afectează stările mentale, dar majoritatea artiştilor recurg la metode mai puţin dramatice pentru a-şi găsi inspiraţia şi a-şi desfăşura activitatea. Adoptând unele dintre obiceiurile, atitudinile şi perspectivele lor, putem să ne folosim creativitatea la maximum şi să redescoperim latura artistică naturală pe care o aveam când eram mici. Dar, pentru ca asta să se întâmple, s-ar putea ca mai întâi să fie nevoie să schimbăm modul în care ne percepem pe noi înşine.

Cu alte cuvinte, s-ar putea să fie nevoie să ne reinventăm.