© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7790-0

ISBN PDF: 978-973-46-7791-7

ISBN print: 978-973-46-2008-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: fotografie din arhiva personală a lui Ştefan Niţă

Foto autoare  : © Claudiu Popescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DIANA BĂDICA (n. 1985, Slatina) a absolvit facultăţile de Psihologie și Știinţele Educaţiei și Sociologie și Asistenţă Socială din cadrul Universităţii din București. În 2012 a participat la primul curs de creative writing ţinut de Florin Iaru și Marius Chivu. A colaborat la romanul colectiv Moș Crăciun & Co. (Editura ART, 2012) și a debutat cu volumul de poezie Enșpe mii de dimineţi (Casa de pariuri literare, 2014). A publicat proză scurtă în revistele Iocan, Familia și Observator cultural, precum și articole în Dilema veche și Decît o Revistă.

Surorii mele, Andreea

1

Ochiul care trimite răul

Fratele meu a murit când avea trei ani, după mai multe luni petrecute în spital. Fuseserăm avertizaţi că se va întâmpla asta chiar mai devreme şi doctorii sugeraseră internarea lui într-un centru de îngrijire a persoanelor cu handicap încă de la primul consult. Pot să sugereze şi pe mă-sa, a spus tata şi, o perioadă, nimeni nu-i luase în seamă pe medici. Oricum, tata zicea una, mama zicea alta, pe mine nu mă întreba nimeni nimic. Mama zicea că s-au mai pomenit copii bolnavi, rudele – că e al nostru, oricum o fi. Doar tata era mai raţional. El credea că doctorii minţeau, aparatura medicală din spital nu avea cum să arate cu exactitate ce se întâmpla în creierul lui. Pe o foaie bătută la maşină în partea de sus şi plină de hieroglife scrise cu pix albastru, era trecută sentinţa sub forma unui cuvânt lung care nu însemna nimic pentru noi.

Nu-mi amintesc viaţa înainte de Florinel, aveam puţin peste un an când s-a născut. Copilăria mea a început abia după moartea lui, când m-am împrietenit mai bine cu Tudor, un băiat din cartier de vârsta mea, şi când prezenţa familiei mele extinse a început să se şteargă. Nu doar boala fratelui meu provoca tulburarea din casa noastră, cu asta ne obişnuiserăm. Ştiam cum să reacţionăm când avea crize, aş fi putut avea o carieră în medicină dacă aş fi vrut să-i salvez pe alţii, dar am înţeles devreme că prima persoană salvată trebuia să fiu eu. E greu să supravieţuieşti când părinţii le permit tuturor să intre în viaţa ta. Pe moment nu poţi decât să speri că vei găsi o ancoră. Părinţii mei n-au reuşit să se descurce singuri, ca şi cum boala lui Florinel ar fi fost contagioasă. Familia extinsă a fost prea prezentă, iar cu asta nu te poţi lăuda când ai printre rude primari, turnători la Securitate, habotnici, alcoolici şi dezertori. Mai erau şi vecinii, fiecare cu viaţa lui, la care o adăugau şi pe-a noastră. Mereu aveau câte ceva de zis despre cum trebuie să se desfăşoare lucrurile la noi în casă. E greu să înţelegi lumea când fiecare are altă explicaţie pentru aceeaşi realitate, dar e şi mai greu să fii copil, iar pentru părinţii tăi să conteze mai mult lupta lor decât persoana ta. Mama şi tata vorbeau cu mine, uneori râdeam împreună, ştiau ce fac, ce vreau şi cine era Tudor, dar nu mă vedeau. De cele mai multe ori vorbeau dincolo de mine, deasupra mea, prin mine. Eram un copil de aer. Existam şi restul venea de la sine. Acum înţeleg că mintea lor era ocupată de Florinel, dar atunci înţelegeam doar îmbrăţişările pe care nu mi le ofereau. Trebuia să găsesc o cale care să-mi permită să trăiesc, asta înţelesesem eu după moartea lui. Îmi era teamă să le spun că eu i-am grăbit moartea, că eu am distrus mecanismul care ne ţinea împreună, iar în sinea mea căutam motive să cred că mă înşel. Întotdeauna am vrut să mă conving singură de un lucru, iar aici mama zice că semăn cu bunica Ileana, mama tatei.

Bunica Ileana avea trei idei fixe. Între primele două exista o legătură clară, cum ar fi mersul la biserică şi faptul că răul, odată făcut, te găseşte şi-n gaură de şarpe şi tot te face să plăteşti pentru faptele tale. Zicea că singura scăpare din calea răului e să mergi la biserică şi să te rogi înainte de culcare. Mă târa mereu cu ea la slujbă în fiecare duminică în care eram împreună, deşi nu era deloc vreo sfântă. Nu mi-au plăcut niciodată prefăcuţii. Era deşteaptă şi avea întotdeauna idei bune, dar uneori vorbea împotriva lui Dumnezeu, alteori drăcuia sau zicea şi mai rău – arză-l-ar focu’ pe X şi pe Y, apoi îşi făcea zeloasă cruci lungi, se închina larg şi teatral, poate, poate nu s-o lua în calcul. Bunicul spunea că până la rai numai de ăştia ca ea întâlneşti. El se cam plictisise de bătrâneţe, dar refuza să moară, ca să nu întâlnească şi pe lumea cealaltă astfel de oameni. Aci, la mine în sat, măcar ştiu de cine să mă feresc, zicea.

Biserica se afla la dracu-n praznic, pe cel mai înalt deal din sat, ceea ce ei i se părea normal. Când mă opream să mă odihnesc, mă privea în treacăt, apoi spunea:

— Să iasă dracii din tine până intri în casa Domnului, de aia e biserica pe deal.

Şi continua:

— Să se aleagă bobul de neghină, de-aia!

Mi se închideau ochii de somn pe drum, dar nimic n-o îmbuna. Bunica ţinea drumul şi-mi povestea câte-n lună şi-n stele. Şi-n Biblie. Întotdeauna mă grăbea şi întotdeauna popa ajungea după noi. O jumătate de oră aşteptam în biserică doar noi două şi femeia de la lumânări cu care mereu avea ceva de discutat. Femeia de la lumânări, tanti Neti, era cea mai informată din sat. Bunicul îi zicea Radio Craiova. În biserică, indiferent de anotimp, era ger de crăpau pietrele. La căldură ne zboară gândul ca păsările călătoare, spunea bunica, ceea ce nu era neapărat adevărat. Oricât de frig ar fi fost, mie tot îmi zbura gândul la o jucărie lăsată în curte, alta uitată pe prispă. Îmi era ba foame, ba sete, îmi aminteam de treburi nerezolvate acasă, caprele aveau suficient nutreţ, păsărilor le lăsase destulă apă? Dacă n-aş fi ştiut că e cu ochii pe mine ca pe butelie, aş fi adormit din picioare ca Marceluş, măgarul nostru care, deşi avea o pată pe ochi, era foarte deştept.

Pe drumul spre biserică îi explicam cu frumosul: Mie nu-mi place la biserică! Miroase a tămâie şi toate babele sunt cu ochii pe mine şi le pute gura şi nici n-au voce! De ce cântă dacă n-au voce? Ce, eu cânt?! Nu cânt, că n-am voce. Plus că unele dorm în picioare, ce, eu dorm?!, dar bunica nu mă auzea, pentru că îi vorbeam în gând. Ea îşi continua povestirea cu sfântul cutărescu. În general, bunica era pâinea lui Dumnezeu, dar mă înnebunea cu trăncănitul ei. Părea atentă şi se credea membră a corului, deşi noi nu stăteam lângă cântăreţi, dar, când îşi amintea că nu-mi povestise nu ştiu ce pildă biblică, se apleca şi începea să turuie. Aflam povestea de-a fir a păr.

Aşa s-a întâmplat şi odată, când rămăsesem cu ochii în tavan. Din centrul tavanului albastru ne privea un ochi imens desenat într-un triunghi care atingea pereţii laterali. Biserica se renovase de curând. Pe tavan era un singur ochi, eu despre acel ochi am întrebat, dar ea mi-a povestit despre o sută de sfinţi, o sută de mireni şi o sută de păcate. Era greu să ascult Teleenciclopedia Bibliei în biserică. Abia când a trecut popa la altă cântare şi s-a foit lumea s-a gândit şi ea să tacă. Înţelesesem de la bun început că ochiul acela se găseşte şi pe cer, deasupra capului meu, şi mă vede când mă strâmb la capre. El trebuia să fie ochiul care trimitea răul pe pământ. Am plecat acasă însoţite de două verişoare de-ale bunicului şi nu s-a ivit ocazia să o mai întreb despre ochi. Bunica avea treabă să le explice femeilor cum să facă să iasă bine. Vecinul uneia dintre ele îi furase câţiva centimetri dintr-o bucată de pământ atunci când schimbase gardul, iar vecina celeilalte arunca lături spre grădina ei cu flori.

— Da’ tu ce făceai cu pământul ăla, la ce-ţi trebuia? Că nici nu-l lucrai.

— Era al meu, îl ştiam acolo, zicea tanti Dumitra.

— Lasă, fă, nu stai tu într-o palmă de pământ, că oricum nu o iei cu tine. Şi tu? De ce nu ţi-ai făcut grădiniţa lângă casă? Pui la primăvară răsad lângă casă, frumos, cum intră lumea în curte, vede grădiniţa, nu aşa cum ţi-ai pus tu, în faţa casei, în gardu’ femeii.

— Da’ mie aşa îmi place, să văd florile din prag.

Dacă nu le convingea, schimba placa. Răul se plăteşte, n-o să trăiască mult cei care fac rău, lucru care pe cele două femei le nemulţumea. Aşteptarea ca răul să se întoarcă nu era o soluţie pentru nimeni. Seara, când am rămas singure, am rugat-o să-mi spună mai multe despre ochiul imens, dar ea a început o poveste din vieţile sfinţilor, amintind, din când în când, şi de relele mele. Asta era problema ei: niciodată nu vorbea la subiect.

— Lasă, i-am spus, asta am înţeles. Cum trimite ochiul răul vreau să ştiu, că n-are nici mâini să te arate cu degetul, nici gură să vorbească.

— Uite aşa se-ntâmplă, ce ştim noi…

— Nu vrei să-mi spui! Tu, care le ştii pe toate…

— Atât ştie omul că ochiul ţine minte tot ce vede şi trimite răul înapoi.

Mi-a mai zis câteva, dar am adormit. Dacă m-ar fi lăsat să aţipesc în biserică, poate lucrurile ar fi stat altfel. Aş fi fost odihnită seara şi poate aş fi aflat povestea ochiului de pe cer, nu doar ideea principală.

A doua zi am fost atentă la tot ce mişca în jurul meu. I-am dus lui Bobiţă de mâncare şi, când să plec, l-am lovit cu piciorul în burtă, numai aşa, să văd ce se întâmplă. Mă observase cineva? Nimeni, eram singură în curte. Din cer nu mă privea nici un ochi atoateştiutor şi răzbunător. Bun, o făcusem, aşteptam răul, iar răul chiar a venit la prânz. L-a adus mama. Nu intenţiona să mă ia înapoi la bloc. Îmi adusese nişte haine, câteva dulciuri şi un caiet dictando. De parcă eu aveam teme de făcut. Nici măcar la grădiniţă nu mergeam. La un moment dat a plecat cu bunica în grădină, chipurile să culeagă roşii. Modul în care vorbeau nora şi soacra, cu care se înţelegea mai bine decât cu maică-sa, ar fi pus pe gânduri pe oricine. Le-am lăsat să se îndepărteze, fără să le scap din priviri. M-am prefăcut că mă joc cu o pungă pe care o fluturam deasupra capului şi am trecut în viteză pe lângă ele. Nino, nino.

Răul intrase în joaca mea şi purta hainele adevărului. Oricât au încercat, nu l-au putut ascunde de mine. Tata spunea că adevărul iese mereu la suprafaţă, ca uleiul. Nu-mi convenea ce auzeam. Bunica avea dreptate, răul vine de două, de trei, de zeci de ori mai mare decât îl faci. Dar răul ăsta venise de milioane de ori mai mare. Până la urmă, ce făcusem? Îl lovisem pe Bobiţă! Nici nu dădusem tare, el nici măcar nu lătrase. Ţinuse botul în castronul cu mămăligă. Tremuram. Am intrat în casă şi am dat drumul la radio. Îmi curgeau lacrimile, dar de ce să fi plâns?! Nu mai eram un copil. Bunicul era şi el cu ele. Toţi erau în grădină şi discutau, toţi, în afară de mine. Reieşea altceva decât zisese tata că o să se întâmple. Că o să oblige toţi doctorii care l-au consultat pe Florinel să recunoască faptul că au greşit când au spus că nu se va face bine niciodată.

La radio se dădea o piesă de teatru. M-am aşezat pe pat şi mi-am imaginat cum o să fiu eu când o să cresc. Frumos îmbrăcată şi machiată ca doamna Barbu de la etajul doi. Mintea mea nu voia să meargă mai departe. Când voi fi mare, va fi bine, îmi spuneam, iar acolo nu era loc de nimic rău, deşi răul cel mai mare intrase în curtea noastră, în grădina noastră, întinzându-se ca un elastic prins de toţi pomii şi de toate ulucile. La plecare, mama mi-a lăsat bani de buzunar, pentru că urma să fie bâlci şi să vină tiribombele, dar asta nu mă mai încălzea aşa mult. Ce să-mi fi cumpărat de la târg?! Un ceas din plastic cu limbile înţepenite, nişte cercei din imitaţie de aur, o îngheţată?

La prânz, bunicul s-a culcat în locul lui. Vara lua o pătură şi o pernă şi mergea fie în spatele casei, fie în pătul. Zicea că acolo doarme ca în burta maică-sii. Aşa o fi fost burta străbunicii, tare ca piatra.

— Nu ştiu cum nu te doare spatele, îi ziceam.

— Tu eşti sensibilă, că eşti fetiţă, da’, dacă erai băiat, dormeai aci cu mine.

— Poate Florinel ar fi dormit cu tine, i-am zis, dar bunicul s-a făcut că nu mă aude. Oricum o să moară în şase luni, am spus, iar bunicul s-a făcut din nou că nu mă aude.

Eu dormeam când cu mama, când cu tata, în funcţie de cum făceau cu rândul să-l păzească noaptea pe Florinel. Când a început să se simtă mai rău, i-au pus în sufragerie un pătuţ la care tata meşterise câteva zile ca să ataşeze o rotiţă pentru a-l ridica atunci când îl hrăneau. Mamei i se întăriseră muşchii ca unui bărbat şi, sincer, chiar asta credeam că va deveni. Un bărbat cu fuste lungi. Se şi tunsese scurt ca toţi bărbaţii din cartier.

— Seamănă cu Mihai Eminescu, spunea tata.

Nu se mai putea altfel. Florinel îşi băga mâinile în părul ei şi trăgea ca de hăţuri, deşi mama îşi punea pe cap o panglică lată. De câte ori vedeam scena, îmi dădeam seama că nu vom ieşi niciodată cu bine din treaba asta. Încercând să scape, mama parcă juca o scenă comică într-un film mut. Dacă aş fi făcut eu aşa, ar fi urlat de m-ar fi ştiut tot cartierul şi câteva străzi din cartierul vecin, dar la Florinel tăcea. Stătea cu capul aplecat şi plângea, poate strângea din dinţi, poate chiar o durea. Odată şi-odată tot urma s-o omoare. Oricât de fragil era trupul lui, oricât de bolnav îl considera lumea, eu îi înţelesesem planul. I se citea în ochi şi în felul în care îşi înfigea mâinile. N-am avut niciodată curaj să intervin, dar priveam din uşă, imaginându-mi înmormântarea ei. Tata ar fi pus în sufragerie coşciugul din lemn lăcuit. Eu m-aş fi aşezat la dreapta şi nu mi-aş fi luat ochii de la ea, ca să îi ţin minte chipul toată viaţa. Faptul c-aş fi ştiut cine e criminalul nu conta. Se terminase cum nu-şi imaginase nimeni. Lumea ar fi venit s-o vadă ca să se convingă că aşa se întâmplase. Tudor, vecinul meu de la R2, blocul din spatele blocului meu, mi-ar fi şoptit:

— A venit tot oraşul la maică-ta. Ce tare!

Nu m-aş fi sinchisit să-i răspund. Era un prost. El ar fi adus nisipul din oala de aluminiu de la intrare, unde oamenii lăsau lumânările, şi ar fi băgat câteva pietre ca să fie mai grea. De parcă oala şi-ar fi luat zborul.

— Să nu o fure careva, ar fi spus.

Cine ar fi furat o oală cu nisip?! Vecinii cei mai importanţi ar fi rămas la priveghi. Ar fi venit aşa: familia Mitru şi Mateeştii de la parter, Capac şi tanti Cristina de la noi de la etaj, familiile Şchiopu şi Barbu de la doi, familia Tase, tanti Florina şi nea Hagi de la trei, nea Manu şi familia Magneziu de la patru, plus Poliţaiu Onel şi Tudor.

Până şi nea Manu, pocăitul, i-ar fi adus o coroană de flori. Văzând-o pe mama întinsă, ar fi spus către ceilalţi, în timp ce m-ar fi îmbrăţişat:

— Cine şi-ar fi imaginat aşa ceva…

În afară de mine, nimeni. Nimeni nu s-ar fi întrebat unde era Florinel, nici măcar eu nu ştiam ce se întâmplase cu el. Pătuţul lui dispăruse, mobila din casă fusese schimbată. Pe unul dintre pereţii holului apăruse un tapet cu un jucător de polo care se pregătea să înscrie, după ce îşi driblase adversarul. Un tapet asemănător avea Şchiopu. Mama murise, răul lovise, nu mai conta ce se întâmplase cu fratele meu.

Reveneam la realitate abia când Florinel scotea primul sunet, amintindu-mi că nu, chinul nu se terminase, se afla în camera în care tata îmbrăcase laturile pătuţului cu nailon pentru ca voma să nu se scurgă pe covor. Când vărsa, iar asta se întâmpla de mai multe ori pe zi, Florinel se zbătea într-o baltă care rodea salteaua şi murdărea lenjeria. Oricum am fi intervenit, convulsiile tot apăreau. Am fi dat orice să nu se ajungă acolo, dar, în crizele lui, secunda devenea altă măsură a timpului. Corpul lui trăia într-un alt ritm.

2

Blesteme de familie

A treia idee fixă a bunicii Ileana era că familia noastră e blestemată. După tot ce se întâmpla, şi eu credeam la fel. Socrul ei dezertase în al Doilea Război Mondial, iar naşul ei de cununie trecuse de partea legionarilor. Fratele bunicului, cu şapte ani mai mare, plecase de acasă în ’41. Ieşise pe uliţă şi nimeni nu mai ştiuse nimic de el până prin anii ’60. Unii spuneau că fusese împuşcat în cap lângă o fântână, alţii că fugise cu o femeie măritată din satul vecin, alţii că se înhăitase cu nişte ofiţeri în Rusia. N-a povestit niciodată nimic. Atunci când a apărut la poartă, purta haină de militar. Era comandantul unei unităţi militare din Piteşti şi îşi schimbase numele de familie. Dacă povestea despre viaţa lui, vorbea cu înflăcărare despre tovarăşul Raicu Gheorghe, de parcă era vorba de altcineva. De fapt, chiar era altcineva. Tata îi zicea Moşu. Venea rar la ţară, nu îşi văzuse nici o rudă murind, dar avea grijă de cele în viaţă. Uneori, o maşină oprea la poartă, iar şoferul descărca pachete mari cu încălţăminte şi haine. Descărca şi pleca. Pierdeau ceva timp numai până desfăceau sfoara cu care erau legate. Când îi vizita, Moşu le explica de ce nu poate să se întoarcă, gesticulând cu mişcări ample:

— Eu sunt băgat bine, am relaţii şi mă descurc, dar nu cunoşti niciodată omul, nu ştii cine îţi vrea răul. Câte am văzut la viaţa mea… E în stare să-ţi dea în cap să iasă el bine, zice şi de mă-sa, şi de tat-su, dacă îi bagi sula-n coaste. Ăsta e omu’. Când o ducem bine, toţi ştim să dăm bună ziua. La greu se vede omu’, păi, ce, nu ştiu eu?!

— Dar noi nu ştim cum e omu’? Pe-aci nu tot oameni trăiesc?! Lasă, nenicule, ce s-a întâmplat rămâne întâmplat. Stai acolo la tine, că şi noi ne descurcăm, spunea bunicul.

Când nu s-au descurcat, nu i-au cerut ajutorul. Bunicul Marin nu s-a băgat niciodată în discuţii despre politică şi nu a înălţat casa cea mai mare din sat. Spunea că ar fi vrut să treacă neobservat, să nu se oprească nimeni în dreptul porţii lui. Dacă i-ar fi ştiut de la început povestea de viaţă, bunica nu s-ar fi măritat niciodată cu el. Pentru ea, răul făcut azi, oricât de mic, îţi aduce mâine unul de două ori mai mare. Răul se întoarce ca un bumerang, pentru că răul asta ştie să facă cel mai bine. Cum îl arunci în lume, cum se-ntoarce întărit. După tine, după familia ta, oricum ar fi, nu scapi. Ăi bătrâni se întâlniseră la o horă unde bunica venise de la 20 de kilometri împreună cu surorile ei. Purta costum tradiţional cusut de mâinile ei şi-şi împletise părul ca Iulia Timoşenko. Bunicul stătea pe margine, îi plăcea să joace, dar nu voia să se comporte ca ceilalţi. La sfârşitul unei hore s-au pomenit faţă în faţă, iar bunicul a întrebat-o dacă vrea să meargă cu el.

— Unde stai?

— Aci, în sat, lângă şcoală.

— Hai, a zis ea.

Bunica era mână de fier. A rămas pentru totdeauna în satul lui şi, cu toate că s-a considerat mereu o străină, nu i-a părut rău. Toţi suntem venetici undeva, fiecare are vremea lui să rămână singurul, spunea. Când nu filosofa, bunica fredona cântece din tinereţe. Mie îmi plăceau doar două, unul cu un lup din crâng şi altul cu un cal bălan, pupa-ţi-aş coama, bălan. Erau singurele mai vesele. Taică-său a fost prizonier la ruşi. Ani de zile l-au crezut mort. S-a întors acasă cu un fluier din abanos primit într-o gară de la un muzicant neamţ şi cu mulţi păduchi de care nu a reuşit să scape nici după ce s-a ras în cap. Parcă îi ieşeau de sub piele. Fratele ei cel mai mic, Ion, a murit când avea şase ani. Puţin, dar de două ori mai mult decât Florinel. Într-o toamnă, în joacă, nişte băieţi l-au aruncat în Olt. Oricine trecea prin botez, lui i se mai întâmplase, dar tot nu îi plăcea apa. A rămas în luminiş cu hainele ude până seara târziu, ce ar fi crezut străbunica despre el? Că era cel mai cuminte băiat din sat şi totodată cel mai prost înotător? Nu, n-ar fi fost de înţeles aşa ceva. A tuşit toată noaptea şi asta i-a fost. Bunicii îi muriseră toate surorile, deşi erau mai mici decât ea. Una la naştere, una la 30 de ani, una la 40. Ea trecuse de 50 şi nu se plângea de nimic.

Pe lângă bunica nu făceam nici o greşeală, nu minţeam prin omisiune, nu omoram râme, nu mă strâmbam la capre. Îmi plăcea să stau între animale şi să le studiez, iar caprelor le dădeam mai multă atenţie pentru că mi se păreau pregătite oricând să te lovească. Ţăcănite. Voiam să fiu Darwin. Auzisem de el la Teleenciclopedia. Tata zicea că trebuie să mănânc carte pe pâine ca să fiu ca el. Mai aveam un an până în clasa întâi. Când spunea asta de faţă cu bunica, se băga şi ea. Dacă s-ar fi întâmplat să-mi treacă prin cap să nu-mi placă şcoala, puteam să mă mut la ţară. Am fi hrănit dobitoacele, am fi adunat bălegarul şi am fi mers la muncă pe câmp. În afară de faza cu muncitul pământului, care mi se părea o treabă nasoală doar din cauza trezitului cu noaptea în cap, toate celelalte lucruri îmi conveneau. Îmi displăcea însă mersul la biserică, lucru pe care nu-l punea pe listă, dar care s-ar fi întâmplat întocmai dacă aş fi locuit cu bunica.

Dac-aş fi petrecut mai mult timp cu bunicul, lucrurile ar fi stat altfel. Bunicul era singurul şofer fără permis pe care îl cunoşteam. Când se întorceau de la câmp cu căruţa, bunicul îi dădea lui Marceluş comenzi ca unui robot de ultimă generaţie, iar el înţelegea şi nu lovea niciodată gardul. Bunica stătea cocoţată în vârful căpiţei de paie şi privea lumea de sus în tăcere.

— Marceluş, hai cu tata înapoi două picioare… Hai cu tata în stânga trei, hai cu tata în dreapta două.

Pe Marceluş îl adusese din târg într-o duminică în care planul era să cumpere o masă joasă şi trei scaune. Mă trezisem dis-de-dimineaţă să merg cu el. Când am plecat, abia se mijea de ziuă, dar bunica dăduse la animale şi măturase curtea. Avea o mătură din nuiele căreia îi zicea târnă şi cu care îndepărta doar frunzele căzute şi găinaţii. Gunoiul îl punea într-un coş căruia îi zicea tot târnă.

— De ce nu-i zici coş? o întrebam.

— Aşa îi ziceţi voi la oraş.

— Noi zicem găleată de gunoi.

Când mă striga să-i aduc târna, verificam mai întâi ce face ea. Dacă auzeam hârşâit însemna că are nevoie de coşul de nuiele, şi nu de măturoi. Gospodăria era împărţită în trei. O parte, cam cât ţinea casa, unde găseai doar pătulul de porumbi, cuşca lui Bobiţă şi fântâna; alta, separată printr-un gard micuţ, unde se aflau garajul, coteţele păsărilor şi grajdurile animalelor şi unde, spre gardul vecinilor din dreapta, găseai, an de an, aşezate în acelaşi loc, trei căpiţe de fân şi o stivă de lemne pentru iarnă. Apa se scurgea de la fântână, făcea un şanţ micuţ care trecea prin faţa coteţelor şi ajungea până în cel mai îndepărtat punct al gospodăriei. Acolo era grădina de zarzavaturi. Aveam casă, curte şi grădină. Trei sferturi din grădină erau ale bunicii, iar celălalt sfert al bunicului, deşi lucrau împreună. Bunicul ţinuse morţiş să aibă două rânduri de floarea-soarelui şi două de porumb. Miezul necopt de floarea-soarelui şi porumbul crud erau singurele lui plăceri. De ce să trebuiască să meargă pe câmp pentru ele? Când plecam cu el în târg, observam că el cunoştea pe toată lumea. Mereu îl întreba cineva de vorbă, iar el răspundea în felul lui uşor absent, fără să spună cu adevărat ce aşteptau ceilalţi să audă.

— Ăsta e curios de când îl ştiu, îmi spunea încet. Ce-i interesează pe ăştia ce-i în casa mea?!

Se uita atent la ceilalţi.

— Ei, uite că-i interesează, îşi răspundea singur.

Cum a văzut măgăruşul, l-a întrebat pe om de ce îl vinde.

— Am avut numai de-ăştia până acu’, vreau să văd şi eu un cal la mine în bătătură, a spus omul acela.

— Cum îl cheamă? l-a întrebat bunicul.

— Marceluş.

— Ca pe ăla mic a lu’ Stan a lu’ Tigaie.

Stan a lu’ Tigaie era vecinul nostru, un băiat muncitor de vreo 25 de ani, mic şi pipernicit ca un şcolar de gimnaziu. Bunicul nu avea suficienţi bani la el, dar au bătut palma, convenind să se întâlnească pe seară la şosea pentru restul. Pe drumul spre casă, bunicul l-a ţinut de căpăstru cu dreapta, iar pe mine de mână cu stânga. Marceluş era la margine. Din când în când făceam un pas înaintea bunicului ca să-l studiez mai bine. Şi Marceluş se uita curios la mine. Era slăbuţ şi avea ochii umezi. Pe ochiul stâng i se vedea o pată ca o pânză de păianjen mai groasă.

— Tataie, de ce l-ai luat de lângă familia lui? Nu vezi că plânge?

— Nu văd, a răspuns.

— Dar că e bolnav ai văzut?

— Nu m-am uitat la el.

— Păi, uită-te! Unde îl ducem aşa acasă?!

Bunicul privea înainte. Îmi era frică de gura bunicii. Când nu-i convenea ceva, o ştia tot satul. Abia se luminase. Din curţile oamenilor se auzeau câini lătrând, găini cotcodăcind, strigăte şi lucruri trântite. La ţară e linişte doar când moare cineva. Se întâmplase de mai multe ori să plece la târg după un lucru şi să se întoarcă cu altul, dar de data asta întrecuse măsura. Odată s-a dus doar să-şi clătească ochii, cum zicea el, şi, când s-a întors acasă, capra fătase singură. Bunica gătea şi mătura în acelaşi timp – doar nu păzesc oala ca pe mort, spunea, plus că asculta muzică populară la Radio Craiova, ca să aibă spor. Dacă se chinuise capra, bunica n-a ştiut să spună. Slabe şanse s-o fi auzit din casă cu radioul pornit. Să trebuiască să cumpere grâu, iar el să vină cu mălai era ceva la ordinea zilei. Altfel, bunicul era o persoană de mare încredere.

— Ăsta e om! a zis bunica atunci când l-a văzut pe Marceluş.

— E măgar, nu om, am corectat-o.

— Vino încoa’ să vezi ce ochi blânzi are, a spus bunica.

— Poate vrei să spui umezi. Nu vezi că plânge?

— Nu plânge, mamaie, da’ nu ne cunoaşte. Trebuie să se obişnuiască şi el cu noi.

— Are ceva pe ochi!

Bunica s-a apropiat ca să-i analizeze ochii şi a făcut un semn slab cu mâna că n-are nimic.

— E bolnav, am spus.

— Nu o să găseşti om mai deştept şi mai recunoscător ca Marceluş al nostru în tot satul, a adăugat bunicul. Ai răbdare.

— Voi nu vedeţi că are o pată pe ochi?

— Păi, şi dacă are, ce? Tot al nostru rămâne, a încheiat bunica discuţia.