Erich Maria Remarque, Die Nacht von Lissabon

Copyright © 1962 by New York University, successor-in-interest to the literary rights of The Estate of the Late Paulette Goddard Remarque

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6294-4

ISBN PDF: 978-973-46-6295-1

ISBN print: 978-973-46-6006-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Lisabona, Alfama, colecţia Horácio Novais, FCG – Biblioteca de Arte

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ERICH MARIA REMARQUE s-a născut la 22 iunie 1898 în Germania, la Osnabrück. În vremea studenţiei la Universitatea din Münster, se înrolează în armata germană. Luptă în Primul Război Mondial şi e rănit de cinci ori. După război începe să scrie la primul său roman şi, în acelaşi timp, încearcă să se întreţină fiind, pe rînd, profesor, pietrar, jurnalist sportiv. În 1929, publică în Germania, sub titlul Im Westen nichts Neues (Pe frontul de vest nimic nou), cartea ce va deveni, „fără îndoială, cea mai bună poveste despre Primul Război Mondial”. În numai un an, romanul se vinde în peste un milion de exemplare, fiind tradus aproape imediat în douăsprezece limbi şi inspirînd în 1930 un film de succes, cîştigător a două Premii Oscar. După nici trei ani, cartea şi filmul sînt interzise de regimul nazist, sub pretextul că ar aduce prejudicii naţiunii germane, iar Remarque părăseşte ţara, stabilindu-se iniţial în Elveţia, apoi în America. Va mai scrie nouă romane, toate inspirate de ororile războiului. Moare în 1970 la Locarno (Elveţia), vegheat de actriţa Paulette Goddard, soţia lui.

Lui Paulette Remarque

Capitolul 1

Priveam fix vaporul. Strălucitor, cu luminile aprinse, era ancorat pe malul fluviului Tejo. Cu toate că eram deja de o săptămână în Lisabona, încă nu mă obişnuisem cu risipa ei de lumini. În ţările din care veneam, oraşele erau noaptea întunecate ca smoala, iar o lanternă în timpul nopţii era mai de temut decât ciuma în Evul Mediu. Venisem din Europa secolului douăzeci.

Vaporul era o navă pentru pasageri. Se afla în curs de încărcare. Ştiam că va porni în larg a doua zi. Sub lumina stridentă a becurilor fără abajur, lăzi cu carne, peşte, alimente conservate, pâine şi legume erau coborâte în cală. Hamalii transportau bagajele la bord, ridicând lăzile şi baloturile cu atâta uşurinţă, de parcă n-ar fi cântărit nimic. Vaporul era pregătit pentru o călătorie ca arca lui Noe pe vremea potopului.

O arcă. Orice vapor ce părăsea Europa în acele luni ale anului 1942 era o arcă. Muntele Ararat era America, iar apele potopului creşteau de la o zi la alta. Cu mult timp în urmă cuprinseseră Germania şi Austria, iar acum se ridicau ameninţătoare în Polonia şi Praga; Amsterdam, Bruxelles, Copenhaga, Oslo şi Paris fuseseră deja inundate, oraşele Italiei trăsneau de mirosul igrasiei, iar Spania începea să nu mai fie un loc sigur. Coasta Portugaliei devenise ultima speranţă a refugiaţilor pentru care dreptatea, libertatea şi toleranţa însemnau mai mult decât un acoperiş deasupra capului.

Aceasta era poarta spre America. Dacă nu puteai s-o atingi, erai pierdut, condamnat să-ţi dai duhul într-o junglă a consulatelor, a comisariatelor de poliţie, a birourilor guvernamentale, unde pe de o parte vizele îţi erau refuzate, iar pe de altă parte permisele de muncă şi rezidenţă erau imposibil de obţinut, o junglă a lagărelor de concentrare, a birocraţiei, a singurătăţii, a dorului de casă, precum şi a unei ucigătoare indiferenţe universale. Ca de obicei în vreme de război, teamă şi suferinţă, fiinţa umană a încetat să mai existe ca individ; doar un singur lucru conta: un paşaport valabil.

În după-amiaza aceea mă dusesem la Cazino Estoril să-mi încerc norocul. Încă mai aveam în garderobă un costum de haine bun, aşa că m-au lăsat să intru. Era un ultim şi disperat efort de a şantaja destinul. Permisul nostru de rezidenţă în Portugalia urma să expire peste câteva zile, iar eu şi Ruth nu aveam nici o altă viză. Ne făcusem planul încă din Franţa. Am întocmit o listă a navelor care plecau spre New York. Acest vas ancorat pe Tejo era ultimul de pe lista noastră. Dar biletele de călătorie erau deja vândute de luni de zile; nu aveam viza americană şi ne lipseau şi trei sute de dolari din costul biletelor. În cele din urmă am încercat să obţin banii pe singura cale posibilă pentru un străin la Lisabona: jucând. O idee absurdă, pentru că şi dacă aş fi câştigat, ar fi fost un miracol să ne putem îmbarca. Dar când eşti disperat şi în primejdie, dobândeşti încredere în miracole, fără de care ai sucomba.

Am pierdut patruzeci şi şase din cei şaizeci şi doi de dolari pe care-i mai aveam.

Era noaptea târziu şi cheiul era aproape pustiu. După o vreme am sesizat un bărbat, nu departe de mine. La început păşea fără nici o ţintă, apoi s-a oprit şi a început şi el să se uite la vapor. Alt refugiat la ananghie, m-am gândit, şi nu i-am mai dat nici o atenţie până când am observat că mă privea. Un refugiat nu-şi pierde niciodată teama de poliţie, nici în somn şi nici măcar atunci când nu are de ce să-i fie teamă aşa că m-am întors cu un aer de indiferenţă şi plictiseală şi am început să mă îndepărtez de dig, încet, ca un om care nu are motive să se teamă.

O clipă mai târziu am auzit paşi în spatele meu. Am continuat să merg, fără să măresc pasul, întrebându-mă cum aş fi putut să-i dau de ştire lui Ruth dacă aş fi fost arestat. Casele în culori pastelate de la capătul digului, adormite ca fluturii în timpul nopţii, erau încă prea departe ca să fug înspre ele şi să dispar în labirintul de străduţe.

Acum bărbatul era alături de mine. Eram puţin mai înalt decât el.

— Eşti neamţ? m-a întrebat în germană.

— Am scuturat din cap şi am continuat să merg.

— Austriac?

Nu am răspuns. Priveam spre casele care se apropiau mult prea încet. Ştiam că erau poliţişti portughezi care vorbeau germana foarte corect.

— Nu sunt poliţist, a spus bărbatul.

Nu l-am crezut. Purta haine civile, dar oameni în haine civile mă arestaseră deja de câteva ori în Europa. Aveam acte, destul de reuşite, făcute în Paris de un profesor de matematică din Praga, dar nu ar fi rezistat unei examinări mai atente.

— Te-am văzut privind spre navă, a spus bărbatul. Asta m-a făcut să mă întreb…

L-am privit cu indiferenţă. De fapt nu arăta a poliţist, dar civilul care mă arestase în Bordeaux arăta la fel de patetic ca Lazăr la trei zile după ce a fost băgat în groapă, şi cu toate astea a fost cel mai nemilos dintre toţi. M-a înhăţat cu toate că ştia că germanii vor fi a doua zi în Bordeaux. Aş fi fost terminat dacă un gardian cumsecade nu mi-ar fi dat drumul câteva ore mai târziu.

— Vrei să mergi la New York? m-a întrebat omul.

Nu i-am răspuns. Încă douăzeci de metri îmi erau de ajuns. Atunci, la nevoie, aş fi putut să-l dobor cu un pumn şi să o iau la fugă.

— Aici, a continuat bărbatul băgând mâna în buzunar, sunt două bilete pentru acel vapor.

Am văzut biletele. Nu distingeam ce scria pe ele din cauza luminii slabe. Dar mersesem destul. Puteam acum să mă opresc în siguranţă.

— Ce-i cu toate astea? l-am întrebat în portugheză. Învăţasem câteva cuvinte portugheze.

— Poţi să le ai, mi-a răspuns el. Nu am nevoie de ele.

— Nu ai nevoie de ele? Ce vrei să spui?

— Acum nu mai am nevoie de ele.

M-am uitat la el. Nu puteam să înţeleg. Într-adevăr, nu părea să fie poliţist. Dacă ar fi vrut să mă aresteze, ar fi putut s-o facă fără aceste trucuri ciudate. Dar dacă biletele erau valabile, de ce nu putea să le folosească? Şi de ce mi le oferea mie? Am început să tremur de emoţie.

— Nu pot să le cumpăr, am spus în cele din urmă în germană. Valorează o avere. Sunt refugiaţi bogaţi în Lisabona; ţi-ar da pe ele oricât le-ai cere. Te-ai adresat cui nu trebuie. Eu nu am bani.

— Nu vreau să le vând, a spus el.

Am privit din nou la bilete.

— Sunt adevărate?

Mi le-a înmânat fără o vorbă. Foşneau între degetele mele. Erau autentice. Posedarea lor era diferenţa dintre ruină și salvare. Chiar dacă nu puteam să le folosesc fără viza americană, puteam totuşi să încerc a doua zi să o obţin pe baza lor sau cel puţin puteam să le vând. Asta ar fi însemnat încă şase luni de supravieţuire.

— Nu înţeleg, i-am spus.

— Poţi să le ai, mi-a răspuns. Pe gratis. Eu părăsesc Lisabona mâine dimineaţă. Există totuşi o singură condiţie.

Braţele mi-au căzut. Ştiam că era prea frumos ca să fie adevărat.

— Nu vreau să fiu singur la noapte.

— Vrei să stau cu tine?

— Da. Până mâine dimineaţă.

— Asta-i tot?

— Da, asta-i tot.

— Nimic altceva?

— Nimic altceva.

L-am privit neîncrezător. Ştiam bineînţeles că oamenii în situaţia noastră puteau să ajungă cu nervii la pământ, că singurătatea era uneori de nesuportat. Cunoşteam această frică de vid care îi atacă pe aceia a căror lume s-a transformat într-un pustiu. Şi mai ştiam că prezenţa, chiar a unui străin, poate salva un om de la sinucidere. Se înţelege de la sine că, în asemenea cazuri, oamenii se ajutau unii pe alţii. Nu era nevoie de o recompensă.

— Unde locuieşti? l-am întrebat.

A dat din cap în semn că nu vrea să se întoarcă acasă.

— Nu vreau să merg acolo. Nu mai e vreun bar deschis?

— Trebuie să mai fie.

— Nu e nici un bar în care se adună refugiaţii? Cum e Café de la Rose din Paris?

— Cunoşteam cafeneaua. Ruth şi cu mine dormiserăm acolo trei săptămâni. Patronul te lăsa să stai atâta timp cât îţi plăcea, chiar dacă comandai numai o cafea. Îţi așezai nişte ziare pe jos şi te întindeai pe ele. Nu am dormit niciodată pe mese. De pe duşumea nu ai cum să cazi.

— Nu cunosc nici unul, i-am răspuns. Nu era adevărat, dar nu duci un om cu două bilete de vapor de dăruit într-un loc frecventat de oameni care şi-ar fi vândut şi sufletul ca să pună mâna pe ele.

— Cunosc un singur bar, a spus bărbatul. Putem să-l încercăm. Poate mai este deschis.

A făcut semn unui taxi şi m-a privit.

— Bine, i-am spus.

Am urcat şi apoi i-a dat şoferului o adresă. Aş fi vrut s-o anunţ pe Ruth că nu voi veni acasă în noaptea aceea, dar intrând în taxiul întunecat şi urât mirositor am fost cuprins de o speranţă atât de puternică, încât a început să îmi pocnească capul de durere. Poate că totuşi era adevărat; poate că vieţile noastre nu se aflau într-un impas şi că imposibilul devenea dintr-odată posibil; poate că urma să fim salvaţi. O dată ce mi-a pătruns în minte acest gând, mi-a fost teamă să-l scap din ochi chiar şi pentru o clipă pe acest străin.

Ne-am învârtit în jurul impunătoarei Praça do Comércial şi în cele din urmă am ajuns la o încurcătură de alei şi scări. Nu cunoşteam această parte a oraşului. Ca de obicei, cunoşteam foarte bine muzeele şi bisericile – nu pentru că iubeam arta sau pe Dumnezeu, ci pentru simplul motiv că în biserici sau muzee nu-ţi cere nimeni acte. În prezenţa lui Hristos crucificat şi a marilor maeştri, erai încă o fiinţă umană, şi nu un individ cu acte dubioase.

Am părăsit taxiul şi ne-am continuat drumul pe străduţe întortocheate. Mirosea a peşte, a usturoi, a flori de noapte, a asfinţit şi a somn. Sub luna care se ridica pe cer, castelul St. George se înălţa de o parte a drumului, cu scările inundate de lumina lunii. M-am întors şi am privit înspre port. Acolo jos era fluviul care însemna libertate şi viaţă; se vărsa în ocean, iar oceanul însemna America.

M-am oprit.

— Sper că nu-ţi baţi joc de mine, i-am spus.

— Nu, a spus el.

— La bilete mă refer. Şi le băgase înapoi în buzunar încă de pe dig.

— Nu. Nu glumesc, a spus arătând cu degetul spre o piaţă înconjurată de copaci. La localul ăsta mă refeream. E încă deschis. Nu vom atrage atenţia. Majoritatea clienţilor sunt străini. Vor crede că plecăm mâine şi că sărbătorim ultima seară pe care o petrecem în Portugalia, înainte de a ne îmbarca.

Localul era un restaurant de noapte cu un ring de dans îngust şi cu o terasă. O fată cânta un fado, acompaniată de un chitarist. Mai multe mese de pe terasă erau ocupate de străini. La o masă stăteau o femeie în rochie de seară şi un bărbat în smoching alb. Am găsit o masă liberă la capătul terasei. De acolo puteai privi în jos, spre oraş, şi să admiri bisericile care îşi profilau clopotniţele în lumina palidă a lunii, străzile, portul, digul şi vaporul.

— Crezi în viaţa de după moarte? m-a întrebat bărbatul cu biletele.

Mi-am îndreptat privirea spre el. Numai la asta nu m-aş fi aşteptat.

— Nu ştiu, am spus în cele din urmă. În ultimii ani am fost foarte ocupat făcându-mi griji legate de viaţa dinainte de moarte. O să mă gândesc la asta când voi fi în America, am adăugat ca să-i amintesc de biletele pe care mi le promisese.

— Eu nu cred, a spus el.

Am răsuflat uşurat. Eram pregătit să ascult orice, dar nu aş fi suportat o discuţie pe tema asta. Eram prea agitat. Acolo jos era vaporul.

Bărbatul a stat o vreme ca şi cum ar fi dormit cu ochii deschişi. Când chitaristul a ieşit pe terasă, s-a trezit.

— Mă numesc Schwarz, a spus. Nu este numele meu adevărat. Este numele din paşaport. Dar m-am obişnuit. Ne putem rezuma la el în seara aceasta. Ai stat mult timp în Franţa?

— Atâta timp cât m-au lăsat.

— Închis?

— Când a izbucnit războiul. Ca de altfel toată lumea.

Bărbatul a dat din cap.

— Aşa am fost şi noi. Eram fericit, a spus el repede şi cu o voce moale, cu capul plecat şi ochii abătuţi. Eram foarte fericit. Mai fericit decât am crezut vreodată că aş putea să fiu.

M-am întors surprins. Într-adevăr, nu arăta ca un om care să vorbească astfel. Părea mai degrabă rezervat.

— Când? l-am întrebat. În lagăr?

— Nu. Înainte.

— În 1939? În Franţa?

— Da. În vara de dinainte de război. Tot nu pot să înţeleg cum s-au petrecut lucrurile. De aceea trebuie să vorbesc cu cineva acum. Nu cunosc pe nimeni aici. Dar dacă povestesc cuiva, atunci totul îmi va reveni în minte şi se va clarifica. Şi aşa va rămâne. Simt că trebuie neapărat…, s-a întrerupt brusc. Înţelegi? a întrebat după un timp.

— Da, am spus. Nu e greu de înţeles, domnule Schwarz.

— Este imposibil de înţeles! a replicat cu violenţă în glas. Ea zace acolo, într-o cameră cu geamurile închise, într-un sicriu oribil de lemn; e moartă, nu mai există! Cine poate să înţeleagă asta? Nimeni. Nici tu, nici eu, nimeni, şi cine spune că înţelege este un mincinos.

N-am spus nimic şi am aşteptat să continue. Stătusem adesea de vorbă cu oameni într-o situaţie asemănătoare. Pierderile sunt mai greu de suportat când nu ești în ţara ta. Nu e nimic care să te susţină şi ţara străină în care te afli devine atât de groaznic de neprimitoare. Şi eu am trecut prin asta când eram în Elveţia şi am aflat că părinţii mi-au fost omorâţi şi incineraţi într-un lagăr. Mă obseda gândul la ochii mamei în focul crematoriului.

— Presupun, a spus Schwarz mai calm, că ştii în ce stare de nervi trăieşte un refugiat.

Am dat din cap. Un chelner ne-a adus un castron cu creveţi. Dintr-odată mi-am dat seama cât de flămând eram şi că nu mai mâncasem nimic de la prânz. M-am uitat ezitant spre Schwarz.

— Ia şi mănâncă, mi-a zis. O să aştept.

A comandat vin şi ţigări. Am mâncat repede. Creveţii erau proaspeţi şi foarte bine pregătiţi.

— Iartă-mă, am spus, dar mi-e tare foame.

L-am privit pe Schwarz în timp ce mâncam. Stătea foarte calm, privind în jos spre grandiosul decor numit Lisabona, fără să arate nici un semn de nerăbdare sau iritare. Am simţit un fel de afecţiune pentru el. Părea să-şi dea seama că indiferent de codul bunelor maniere, un om poate fi flămând chiar şi în prezenţa nefericirii, fără să rămână însă nesimţitor. Dacă nu poţi să faci nimic ca să dai o mână de ajutor, atunci ar fi mai bine să-ţi mănânci mâncarea până nu ţi se ia din faţa gurii. Pentru că asta se poate întâmpla oricui. Am dat farfuria la o parte şi am luat o ţigară. Trecuse mult timp de când nu mai fumasem. Nu îmi mai cumpărasem ţigări ca să am mai mulţi bani să joc.

— În primăvara lui ’39 m-au lăsat nervii, a spus Schwarz. Eram refugiat de mai bine de cinci ani. Unde erai la sfârşitul lui ’38?

— La Paris.

— Şi eu. Renunţasem. Era tocmai înainte de Pactul de la München. Nu-mi mai era frică, încă mă ascundeam şi îmi luam măsuri de precauție, dar numai din obişnuinţă. Renunţasem. Urma să fie război şi nemţii aveau să vină şi să mă prindă. Asta îmi era soarta şi eram resemnat.

Am dat din cap.

— Aceea a fost vremea valului de sinucideri. Un lucru foarte ciudat: când germanii au venit în realitate, cu un an mai târziu, numărul sinuciderilor a scăzut.

— Apoi a urmat Pactul de la München, a spus Schwarz. Atunci viaţa noastră a căpătat un nou sens. Fusese aşa de dulce, de uşoară, încât am devenit neglijenţi. Castanii au înflorit pentru a doua oară în Paris în anul acela, îţi mai aminteşti? Mi s-a urcat la cap. Am început să mă simt din nou om şi, ce a fost şi mai rău, să mă port omeneşte. Aşa că poliţia m-a prins şi m-a reţinut patru săptămâni pentru repetate intrări neautorizate. Era vechiul joc: m-au împins peste graniţă la Basel, elveţienii m-au trimis înapoi, francezii m-au scos din nou din ţară în altă parte, am fost închis din nou, doar cunoşti obiceiul, acest şah cu fiinţe umane…

— Îl cunosc. Nu era nici o glumă. Închisorile elveţiene erau cele mai bune. Încălzite ca hotelurile.

Am început să mănânc din nou. E şi ceva bun legat de amintirile neplăcute: te fac să crezi că eşti fericit dacă cu o clipă înainte erai convins de contrariu. Fericirea este o chestiune de proporţii. Când ştii asta, rar mai eşti complet nefericit. Am fost fericit în închisorile elveţiene pentru că nu erau nemţeşti. Dar aici în faţa mea stătea un om care vorbea ca şi cum ar fi fost abonat la fericire, cu toate că undeva în Lisabona zăcea un sicriu de lemn, într-o cameră neaerisită.

— Ultima dată când mi-au dat drumul, m-au ameninţat că mă trimit înapoi în Germania dacă mă mai prind iar fără acte, a spus Schwarz. Era doar o ameninţare, dar m-a speriat. Am început să mă întreb ce m-aş face în această situaţie. Am început să visez noaptea că eram în Germania, cu SS-ul pe urmele mele. Am avut atât de des acest vis, încât mi-era teamă să mai adorm. Ţi s-a întâmplat şi ţie vreodată?

— Aş putea să scriu o adevărată disertaţie pe tema asta, am răspuns eu.

— Într-o noapte am visat că mă găseam în Osnabrück, oraşul în care locuisem şi în care soţia mea încă mai stătea. Mă aflam în camera ei şi vedeam că e bolnavă. Era slabă ca o scândură. M-am trezit scăldat în sudoare. Nu o mai văzusem şi nu mai ştiam nimic de ea de vreo cinci ani. Nici nu i-am scris, fiindcă mi-era teamă că i se deschidea corespondenţa. Înainte de a pleca, mi-a promis că va divorţa. Am crezut că aşa îi va veni mai uşor. Timp de câţiva ani am crezut că aşa a şi făcut.

Schwarz a tăcut o vreme. Nu l-am întrebat de ce a plecat din Germania. Erau o mulţime de motive, dar nici unul interesant, pentru că toate erau nedrepte. Nu e interesant să fii victimă. Sau a fost evreu, sau a făcut parte dintr-un partid politic ostil regimului, sau a avut duşmani care au ajuns în posturi foarte importante în Germania, erau sute de motive ca să fii aruncat într-un lagăr de concentrare sau să fii executat.

— Am reuşit să mă întorc la Paris, a continuat Schwarz. Dar visul acela nu-mi dădea pace. Se repeta obsedant. În acelaşi timp iluziile legate de Pactul de la München au început să se spulbere. Odată cu venirea primăverii toată lumea era convinsă că avea să fie război. Plutea în aer. Îl simţeai ca pe un foc pe care-l adulmeci cu mult timp înainte de a-l vedea. Numai diplomaţii îşi închideau ochii şi visau un al doilea sau un al treilea pact sau orice altceva în afară de război. Nicicând nu au crezut atâţia oameni în miracole ca în zilele noastre, când, din păcate, acestea nici măcar nu există.

— Ba există. Altfel n-am mai fi în viaţă acum, am spus eu.

Schwarz a dat din cap, aprobându-mă.

— E adevărat. Minuni personale. Mi s-a întâmplat şi mie o dată. A început în Paris, când ca prin minune am moştenit un paşaport valabil. Îi aparţinea unui austriac pe care l-am întâlnit la Café de Rose. A murit, lăsându-mi mie paşaportul şi banii lui. Sosise cu numai trei luni în urmă la Paris. L-am întâlnit prima dată la Luvru, admira impresioniștii. Mergeam adesea acolo după-amiezile ca să îmi calmez nervii. Când priveai acele peisaje liniştite, scăldate în lumina soarelui, nu-ți venea să crezi că o specie capabilă să creeze asemenea picturi e gata să dezlănţuie un război criminal, o iluzie atât de liniştitoare, încât îţi cobora tensiunea pentru vreo oră sau două.

— Omul cu paşaportul pe numele de Schwarz stătea adesea uitându-se la nuferii şi catedralele lui Monet. Am intrat în vorbă cu el. A început să-mi povestească că după Anschluss a reuşit să părăsească Austria, renunţând la averea lui compusă din pânze ale unor impresionişti. A fost confiscată de stat. Nu avea regrete. Atâta timp cât în muzee erau expuse picturi, putea să le admire ca şi cum ar fi fost ale lui, fără să-i fie teamă de incendii sau furturi. Şi pe deasupra, în muzeele franţuzeşti erau picturi mai bune decât cele pe care le avusese el vreodată. În loc să fie legat de mediocra sa colecţie de tablouri, ca un tată de propria familie, acum poseda toate tablourile din muzeele publice, fără vreun efort sau vreo responsabilitate. Era un om ciudat, liniştit, prietenos şi vesel, cu toate că trecuse prin multe. Nu putuse să ia cu el decât foarte puţini bani şi mai multe timbre vechi. Timbrele sunt cele mai mici obiecte pe care poţi să le ascunzi, chiar mai uşor decât diamantele. E greu să calci pe diamante dacă le ascunzi în pantofi şi mai eşti şi coborât din tren şi luat la întrebări. Nu poţi să le vinzi decât la un preţ foarte scăzut şi ţi se mai şi pun o droaie de întrebări. Timbrele sunt pentru colecţionari. Colecţionarii nu sunt aşa de curioşi.

— Si cum a reuşit să le scoată? l-am întrebat cu interesul caracteristic tuturor refugiaţilor.

— A luat cu el nişte scrisori vechi şi inofensive, ascunzând timbrele în plicuri. Vameşul i-a controlat scrisorile, dar nu şi plicurile.

— Nu-i rău, am spus.

— De asemenea, a luat două portrete mici ale lui Ingres. Desene în creion. Le-a pus în nişte rame aurii oribile şi a spus că sunt portretele părinţilor lui. A mai strecurat şi două desene de Degas între portrete şi rame.

— Nu-i rău, am spus din nou.

— În aprilie a avut un atac de inimă. Mi-a dat paşaportul său, timbrele care-i mai rămăseseră, precum şi desenele. De asemenea, mi-a mai dat adresele unor persoane interesate să cumpere timbre. Când am trecut a doua zi pe la el ca să-l văd, deja murise. Era atât de schimbat din cauza tăcerii, încât abia l-am mai recunoscut. Am luat banii care-i mai rămăseseră, un costum şi ceva lenjerie de corp. Aşa îmi spusese, cu o zi înainte, să fac. Preferase să-şi lase catrafusele unui tovarăş de suferinţă decât proprietarului locuinţei.

— I-ai modificat paşaportul? l-am întrebat.

— Numai fotografia şi data naşterii. Schwarz era cu douăzeci de ani mai bătrân decât mine. Aveam acelaşi prenume.

— Cine a făcut-o? Brunner?

— Cineva din München.

— Precis că a fost Brunner, specialistul. E un artist.

Brunner era cunoscut pentru arta cu care modifica actele de identitate. Ajutase nenumăraţi oameni. Când a fost arestat, nu avea acte. Era superstiţios. Se considera un om onorabil şi un adevărat binefăcător. Era convins că nimic nu i se poate întâmpla atâta timp cât nu-şi exercită meseria în propriul interes. În München fusese proprietarul unei mici tipografii.

— Unde e acuma? l-am întrebat.

— Nu e-n Lisabona?

Nu ştiam, dar era posibil, dacă mai era încă în viaţă.

— Ciudat lucru, a spus Schwarz II. Odată ce-am avut paşaportul, nu îndrăzneam să-l folosesc. În plus, mi-au trebuit câteva zile să mă obişnuiesc cu noul meu nume. Îl tot repetam. Plimbându-mă pe bulevardul Champs-Élysées, îmi murmuram noul nume, adresa şi data naşterii. Stăteam în muzeu, privind spre tablourile lui Renoir, şi dacă eram singur, repetam un dialog imaginar. Voce dură: „Schwarz!“. Şi eu mă ridicam în picioare şi răspundeam: „Aici!“. Sau mârâind: „Numele!“. Și răspundeam automat: „Joseph Schwarz, născut în Wiener Neustadt la 22 iunie 1898“. Exersam chiar şi înainte de a mă duce la culcare. Nu voiam să fiu sculat de un poliţist şi să trântesc un nume greşit înainte de a mă dezmetici. Trebuia să-mi uit complet vechiul nume. Este o diferenţă între a nu avea un paşaport şi a avea unul fals. Cel fals este mult mai periculos.

Am vândut cele două desene de Ingres. Am primit pe ele mai puţin decât mă aşteptam, dar acum aveam atâţia bani, cum nu mai văzusem de foarte mult timp.

Într-o noapte mi-a venit o idee care nu mi-a mai dat pace. Nu ar fi fost posibil să mă întorc în Germania cu acest paşaport valabil? Era aproape autentic şi de ce ar fi devenit cineva bănuitor la graniţă? Puteam să-mi revăd soţia. Puteam să-mi liniştesc teama legată de soarta ei. Puteam…

Schwarz m-a privit în ochi şi a continuat să povestească.

— Trebuie să cunoşti sentimentul. Nervozitate cum numai un refugiat o poate simţi în cea mai pură formă. Acea încordare a stomacului, a gâtului şi a fundului ochilor. Tot ce încercaseşi să îngropi de ani de zile, toate lucrurile pe care te străduiseşi să le uiţi, toate lucrurile de care te fereai ca de ciumă se trezeau din nou la viaţă. Amintirile sunt o boală mortală pentru un refugiat; sunt un cancer al sufletului.

Am încercat să mă stăpânesc. Am continuat să merg să văd acele picturi aducătoare de pace şi linişte, picturi de Sisley, Pissarro şi Renoir. Petreceam ore întregi în muzeu, dar de data asta muzeul avea un cu totul alt efect asupra mea. Picturile nu îmi mai ofereau liniştea dorită. Au început să strige, să mă provoace, să-mi aducă aminte… de o ţară care încă nu fusese pustiită de război, de serile pe străzile mărginite de ziduri, peste care se zărea liliacul înflorit, de apusurile roşietice din vechiul oraş, de clopotniţele verzi în jurul cărora zburau rândunelele şi de soţia mea.

Sunt un om obişnuit, fără calităţi deosebite. Am trăit patru ani alături de soţia mea aşa cum fac majoritatea bărbaţilor: liniştit, plăcut, dar fără o pasiune prea mare. După primele câteva luni legătura noastră a devenit ceea ce se cheamă o căsnicie fericită, o legătură între două persoane care nu se aşteaptă la prea mult. Visurile noastre aparţineau trecutului, dar nu le duceam dorul. Eram oameni rezonabili. Şi ţineam foarte mult unul la altul.

Acum văd totul într-o lumină nouă. Atunci începusem să îmi reproşez că din vina mea căsătoria noastră fusese atât de banală. Stricasem totul. Pentru ce trăisem? Ce făceam acum? Mă târâsem într-o groapă şi vegetam. Cât timp va mai continua aşa? Şi cum se va termina? Războiul urma să înceapă şi Germania era sortită să-l câştige; nici o altă ţară nu era pregătită pe de-a-ntregul. Şi pe urmă? Unde puteam să mă mai îndrept, considerând că aş mai fi avut timpul şi puterea necesare? În ce lagăr urma să mor de inaniţie? La care zid aş fi fost împuşcat dacă aş fi avut noroc?

Paşaportul care ar fi trebuit să îmi aducă liniştea m-a dus la disperare. Umblam pe străzi până cădeam frânt de oboseală. Cu toate astea, nu puteam să dorm, iar când reuşeam să aţipesc, mă trezeau visele. Îmi vedeam soţia în beciurile Gestapoului. Am auzit-o strigând după ajutor în curtea hotelului în care locuiam. Într-o zi, intrând în Café de la Rose, am crezut că-i zăresc chipul în oglinda de vizavi de intrare. Pentru o clipă s-a întors cu faţa la mine, era palidă, cu privirea deznădăjduită, apoi a dispărut. Am văzut-o atât de clar, încât am fost convins că a fost într-adevăr acolo. Am fugit în încăperea din spate a cafenelei. Ca de obicei, era plină de oameni, dar ea nu era printre ei.

Timp de câteva zile am fost obsedat de gândul că ea a venit la Paris ca să mă caute. De zeci de ori am văzut-o dând colţul; am zărit-o stând pe o bancă în grădina Luxembourg, dar când m-am apropiat, o faţă străină m-a privit surprinsă; traversa Place de la Concorde exact când traficul era gata să înceapă din nou, şi de data asta era într-adevăr ea, mersul ei, felul în care îşi mişca umerii; i-am recunoscut chiar şi rochia, dar când agentul de circulaţie a oprit din nou şirul de maşini şi am putut să alerg după ea, dispăruse, înghiţită de o gură întunecată de metrou. Am gonit în jos pe scări şi am ajuns la timp ca să văd luminile din spate ale metroului dispărând batjocoritoare în întuneric.

M-am destăinuit unui prieten. Îl chema Löser. Vindea ciorapi; înainte fusese doctor într-un spital din Breslau. M-a sfătuit să nu-mi petrec prea mult timp singur. „Găseşte-ţi o femeie“, mi-a zis.

Dar nu m-a ajutat. Cunoşti aceste legături născute din mizerie, singurătate şi teamă. Tânjeşti după căldură umană, după o voce, după un corp şi te trezeşti într-o cameră străină şi urâtă, simţindu-te de parcă ai fi picat de pe lună. În dezolarea ta eşti recunoscător pentru sunetul respiraţiei de lângă tine, dar apoi imaginaţia începe să-ţi lucreze din nou şi după un timp nu îţi mai rămâne nimic, în afară de sentimentul că te-ai murdărit.

Când vorbesc despre toate astea acum, totul sună absurd şi contradictoriu. Atunci era însă altfel. Toate aceste eforturi m-au condus la o hotărâre: trebuia să mă întorc. Trebuia să îmi revăd soţia. Era posibil ca ea să trăiască de cine ştie când cu altcineva. Dar nu conta. Trebuia s-o văd. Pentru mine această hotărâre era ceva foarte logic.

Pe zi ce trecea, devenea tot mai evident că războiul e inevitabil. Hitler nu pierduse vremea şi încălcase promisiunea de a se mulţumi cu regiunea sudetă şi de a cruţa restul Cehoslovaciei. Evident că la fel urma să procedeze şi cu Polonia. Şi nu mai era o chestiune de luni de zile, ci de săptămâni sau chiar de zile. Şi eu trebuia să mă hotărăsc foarte repede; toată viaţa mea depindea de această hotărâre. Şi am hotărât. Am hotărât să plec. Ce avea să se întâmple după aceea nu ştiam. Şi nici nu-mi păsa. Dacă izbucnea războiul, oricum eram pierdut. Aşa că puteam la fel de bine să fac această nebunie.

O linişte ciudată mă cuprinsese în ultimele câteva zile. Era mai şi rondourile de flori din Rond-Point erau pline de lalele multicolore. Serile erau scăldate de lumina argintie şi de umbrele azurii ale impresioniştilor.

Deasupra strălucirii reci a becurilor de pe stradă se înălţa, la mare distanţă, cerul de un verde palid. Prinse de acoperişurile clădirilor în care se aflau redacţii ale diferitelor ziare, erau panglici roşii pe care scria, pentru cei care ştiau să citească, război.

La început m-am dus în Elveţia. Trebuia mai întâi să-mi încerc paşaportul într-un loc sigur pentru a mă putea baza pe el mai apoi. Grănicerul francez mi l-a dat înapoi cu indiferenţă; de altfel la asta mă şi aşteptam. Numai din ţările aflate sub dictatură este greu de ieşit. Când a venit grănicerul elveţian, am simţit că mi se taie picioarele. Stăteam atât de nepăsător pe cât puteam, dar simţeam cum îmi bătea inima să-mi spargă pieptul.

Grănicerul s-a uitat la paşaport. Era un om puternic, cu umeri laţi; mirosea a tutun de pipă.

Cum stătea în uşa compartimentului, nu lăsa să intre nici un pic de lumină; pentru o clipă am avut senzaţia că mă izolează de libertatea mea, compartimentul se transformase într-o celulă. Mi-a dat paşaportul înapoi.

„Aţi uitat să-l ştampilaţi“, i-am spus atât de uşurat, încât cuvintele mi-au zburat de pe buze mult mai repede decât intenţionasem.

Grănicerul a zâmbit. „Nu vă fie teamă, îl ştampilez. Are vreo importanţă?“

„Nu, dar pentru mine este un suvenir.“

Mi-a ştampilat paşaportul şi a plecat. Mi-am muşcat buzele. Cât de nervos devenisem! Apoi mi-a căzut fisa: paşaportul arăta mult mai autentic cu ştampila pe el.

În Elveţia am pierdut o zi întrebându-mă dacă să iau sau nu trenul spre Germania. În cele din urmă mi-a fost teamă să-l iau. Nu ştiam dacă paşapoartele nemţilor, sau chiar ale foştilor austrieci, care se întorceau acasă, nu erau examinate cu o atenție deosebită. Probabil că nu; totuşi era recomandabil să trec graniţa clandestin.

În Zürich m-am dus la oficiul poştal central, aşa cum făcusem şi la prima mea sosire acolo, cu ani în urmă. La ghişeul general de expediţii era aproape sigur c-ai să întâlneşti cunoştinţe, suflete fără nici un acoperiş deasupra capului, fără permis de rezidenţă, care erau gata să-ţi ofere orice informaţii. De acolo m-am dus la Café Greif, versiunea elveţiană a localului Café de la Rose. Am întâlnit mai multe persoane care trecuseră graniţa dinspre Germania, dar pe nimeni care să cunoască cum poate fi trecută graniţa în siguranţă, în sens invers. Era de altfel de înţeles. Exceptând persoana mea, cine ar mai fi dorit să se întoarcă în Germania? Am remarcat felul în care mă priveau. Apoi, când au văzut că vorbesc serios, s-au îndepărtat de mine. Oricine plănuieşte să se întoarcă trebuie să fie un trădător; pentru că cine s-ar fi întors, dacă nu era de acord cu regimul? Şi dacă un om e în stare să facă aşa ceva, cine ştie ce e în stare să facă în continuare? Pe cine sau ce ar trăda?

Eram singur. Mă evitau de parcă aş fi fost un criminal. Şi nu puteam să le explic. Când m-am gândit ce urma să fac, m-a cuprins o panică de nedescris; cum puteam să explic asta unui străin?

În a treia zi, la ora şase dimineaţa, a venit poliţia şi m-a luat din pat. Era clar pentru mine că una din cunoştinţele mele mă denunţase. S-au uitat suspicioşi la paşaportul meu şi m-au luat cu ei pentru interogatoriu. Aveam noroc că paşaportul fusese ştampilat, pentru că demonstra că intrasem legal în ţară cu câteva zile în urmă. N-o să uit niciodată acea dimineaţă, când păşeam sub pază pe străzi. Era o zi senină. Turnurile şi acoperişurile oraşului se profilau pe cer ca şi cum ar fi fost tăiate din metal. De la o brutărie venea miros de pâine caldă, şi toată mângâierea de pe lume părea că se concentrează în acel miros. Înţelegi ce vreau să spun?

Am dat din cap.

— Lumea nu-ţi pare niciodată mai frumoasă ca atunci când eşti închis sau când eşti pe cale să o părăseşti. Dacă am putea păstra mereu acest sentiment…

— Eu aveam acest sentiment.

— Ai reuşit să îl reţii?

— Nu ştiu, a rostit Schwarz tărăgănat. Asta e ce aş vrea şi eu să aflu. Mi-a alunecat printre degete, dar şi când îl aveam, îmi aparţinea oare complet? Oare nu pot să-l recâştig, mai puternic ca înainte, şi să-l păstrez pentru totdeauna? Acum, când nu se mai poate schimba? Nu pierdem noi oare întotdeauna ceea ce credem că posedăm? Îl pierdem pentru că se mişcă? Şi stă pe loc numai după ce s-a dus şi când nu se mai poate schimba? Doar atunci ne aparţine într-adevăr?

Se uita la mine cu o privire fixă. Era prima dată când mă privea direct în ochi. Pupilele îi erau dilatate. Un fanatic, sau un nebun, mi-am zis.

Doamna în rochie de seară de la masa de alături s-a ridicat. Privea peste verandă, în jos, spre oraş şi port.

— Dragul meu, de ce trebuie să ne întoarcem? l-a întrebat pe bărbatul în smoching. Dacă am putea, să mai rămânem aici! N-am chef deloc să mă întorc în America.

Capitolul 2

Poliţia din Zürich, a continuat Schwarz, m-a reţinut numai o singură zi. Dar a fost o zi foarte grea. Mi-era teamă că îmi vor verifica paşaportul. Un telefon la Viena era de-ajuns. Sau dacă ar fi chemat un specialist, acesta şi-ar fi dat imediat seama de schimbările operate în paşaport.

Spre amiază m-am calmat. Mi se părea că orice s-ar fi întâmplat, era un fel de judecată divină. Decizia nu se afla în mâinile mele. Dacă m-ar fi închis, ar fi trebuit să abandonez ideea de a merge în Germania. Spre sfârşitul după-amiezii mi-au dat voie să plec, sugerându-mi că ar fi mai bine să părăsesc Elveţia, şi asta cât mai curând.

M-am hotărât să trec prin Austria. Graniţa austriacă mi-era mai cunoscută şi eram sigur că nu era la fel de bine păzită ca a Germaniei. De fapt, de ce ar fi fost amândouă bine păzite? Cine ar fi dorit să meargă acolo? Pe de altă parte, precis că erau foarte mulţi care doreau să iasă.

Am luat trenul spre Oberriet, făcându-mi planul să trec graniţa undeva, prin apropierea oraşului. Aş fi preferat să aştept o zi ploioasă, dar de două zile cerul era senin. Am plecat în a treia noapte, de teamă să nu atrag atenţia dacă-mi prelungeam şederea prea mult.

În acea noapte toate stelele erau pe cer; era aşa o linişte că auzeai iarba crescând. Când eşti în pericol, ai o altă percepţie asupra lumii. Nu e o concentrare nemaipomenită a ochilor, ci mai degrabă ceva care îţi învăluie întregul corp, ca şi cum ai putea să vezi prin piele, mai ales noaptea. Şi auzul se transferă asupra pielii. Parcă vezi orice sunet. Deschizi gura şi asculţi; şi gura pare că vede şi ascultă.

Nu voi uita niciodată acea noapte. Eram concentrat la maximum, toate simţurile îmi erau treze, eram pregătit pentru orice. Eram lipsit complet de orice sentiment de teamă. Mă simţeam ca şi cum aş fi traversat un pod înalt, dintr-o parte în alta a vieţii mele, ştiind că podul avea să se prăbuşească în urma mea şi că nu mă voi mai putea întoarce vreodată înapoi. Treceam de la raţiune la sentimente, de la siguranţă la aventură, de la realitate la vis. Eram singur, izolat chiar, dar această singurătate nu era un chin; avea ceva mistic.

Am ajuns la Rin, care era destul de mic şi nu foarte lat. M-am dezbrăcat şi am făcut o legătură din haine ca să le pot ţine deasupra capului, să nu se ude. Am avut un sentiment straniu când am călcat gol în apa neagră şi rece. Era foarte ciudată. Mă simţeam ca şi cum m-aş fi aruncat în râul Lethe ca să beau din apa uitării. Faptul că trebuia să-l traversez gol m-a izbit, mi se părea ceva simbolic, ca şi cum aş fi lăsat totul în urma mea.

M-am şters, m-am îmbrăcat şi mi-am continuat drumul. Trecând pe lângă un sat, am auzit un câine lătrând. Nu ştiam prea exact cum şerpuia graniţa, aşa că am continuat să merg pe marginea unui drum care trecea pe lângă liziera unei păduri. O bucată bună de timp n-am întâlnit pe nimeni. Am tot mers până la răsăritul soarelui. Cădea roua. Un cerb stătea la marginea unui luminiş. Am mers până când am auzit vocile unor ţărani care-şi duceau carele la câmp. Mi-am căutat un ascunziş, nu departe de drum. Mi-era teamă să nu trezesc bănuieli prin faptul că veneam atât de dimineaţă din direcţia graniţei. Mai târziu am văzut doi vameşi pe biciclete. Le-am recunoscut uniformele. Eram în Austria. Austria aparţinea Germaniei de numai un an.

Femeia în rochie de seară a părăsit terasa. Avea umerii foarte bronzaţi şi era mai înaltă decât bărbatul care o însoţea. Alţi câţiva turişti coborau agale scările. Toţi mergeau ca oamenii care nu fuseseră niciodată urmăriţi, fără să se uite în jur.

— Aveam la mine nişte sandviciuri, a continuat Schwarz. Am găsit un izvor din care am băut apă. La prânz am început să merg mai departe. Ţinta mea era oraşul Feldkirch, o staţiune în care un străin nu ar fi atras prea mult atenţia. Când am ajuns acolo, am luat primul tren ca să mă îndepărtez de zona periculoasă de graniţă. Am intrat într-un compartiment. Acolo însă am dat peste doi oameni în uniformă SA.

Experienţa mea cu forţele de poliţie din Europa m-a ajutat şi de data asta, altfel m-aş fi dat de gol.

Neavând de ales, m-am dus să mă așez într-un colț al compartimentului, lângă un bărbat în loden, cu arma proptită de picior.

Era prima întâlnire după cinci ani cu tot ce însemna pentru mine esenţa groazei. În săptămânile premergătoare îmi imaginasem adesea această scenă, dar alta era acum realitatea. Corpul, şi nu mintea a reacţionat. Stomacul mi s-a împietrit, gura mi s-a făcut pungă. Vânătorul şi ofiţerii SA vorbeau despre o văduvă Pfundner. Părea să fie văduva veselă, judecând după aventurile amoroase, povestite în detaliu de cei trei. După un timp au început să mănânce sandviciuri cu şuncă.

„Unde te duci, vecine?“, m-a întrebat vânătorul.

„Înapoi la Bregenz“, i-am răspuns.

„Pari a fi străin de meleagurile astea.“

„Da, sunt în concediu.“

„Şi de unde vii?“

Am ezitat o clipă. Dacă aş fi spus Viena, cum era scris în paşaport, atunci poate că ar fi sesizat că nu vorbesc dulcele dialect vienez.

„Din Hanovra“, am răspuns. „Locuiesc acolo de mai bine de treizeci de ani.“

„O! Hanovra, deci. E o cale lungă de acolo.“

„Da, aşa-i. Dar cine vrea să-şi petreacă concediul aproape de casă?“

„Asta aşa-i“, a râs vânătorul. „Ai avut noroc cu vremea.“

Îmi simţeam cămaşa lipindu-se de spate.

„Da, a fost o vreme splendidă. E la fel de cald ca în toiul verii.“

Cei trei au început din nou să povestească despre văduva Pfundner. Câteva staţii mai încolo au coborât şi am rămas singur în compartiment. Trenul trecea prin unul din cele mai frumoase ţinuturi ale Europei, dar am văzut prea puţin din el. Eram cuprins de un sentiment de regret, teamă şi disperare, aproape de nesuportat. De ce naiba trecusem graniţa? Nu puteam să înţeleg. Am stat nemişcat în colţul meu, uitându-mă în gol. Eram prizonier şi lăsasem zăvorul să se închidă. Mă tot gândeam să cobor din tren şi să încerc să mă întorc în Elveţia în aceeaşi noapte.

Dar nu am făcut-o. Cu mâna stângă strângeam în buzunar paşaportul fostului Schwarz, de parcă mi-ar fi dat putere. Încercam să mă conving că acum nu câştigam nimic dacă părăseam ţara şi că pe măsură ce mă îndepărtam mai mult de graniţă, eram tot mai în siguranţă. Am hotărât să călătoresc toată noaptea. În trenuri e mai puţin probabil să-ţi ceară cineva actele, cum se întâmpla în hoteluri.

Când intri în panică, totdeauna ai impresia că te afli sub lumina unui reflector, că nimeni nu are altceva mai bun de făcut decât să te caute pe tine.

Am închis ochii. Tentaţia de a intra în panică era şi mai mare pentru că eram singur în compartiment. Dar ştiam că orice centimetru pe care l-aş fi cedat acum ar fi fost imposibil de recuperat în clipa în care aş fi fost într-adevăr în pericol. Îmi spuneam că nimeni nu mă căuta; că nu prezentam pentru regim mai mult interes ca o mână de nisip în deşert şi că nu eram deloc suspect. Asta era adevărat, bineînţeles. Nu arătam deloc diferit de oamenii din jurul meu. Arianul blond este o legendă germană. Priveşte-i pe Hitler, Goebbels, Hess şi pe restul conducătorilor toţi, o contestare a propriilor iluzii.

În München am părăsit pentru prima dată adăpostul oferit de gări şi m-am forţat să fac o plimbare de o oră. Necunoscând oraşul, eram sigur că nimeni nu mă cunoştea. M-am oprit să mănânc la Franziskaner-Bräu. Localul era plin de lume. Stăteam singur şi ascultam. Câteva minute mai târziu un bărbat solid, transpirând din greu, s-a aşezat la masa mea. A comandat bere, rasol de vită şi a început să citească un ziar. Până acum nu-mi trecuse prin cap să citesc ziarele nemţeşti. Acum am cumpărat chiar două dintre ele. Nu mai citisem în germană de ani de zile şi încă mi se mai părea ciudat să aud pe toată lumea din jur vorbind nemţeşte.

Editorialele erau cumplite, învelite în sete de sânge şi minciuni arogante. Toată lumea exterioară era prezentată ca fiind degenerată, trădătoare, proastă și bună doar pentru a fi cucerită de Germania. Acestea nu erau obscure ziare locale; înainte avuseseră chiar o reputaţie foarte bună.

L-am studiat pe bărbatul de la masa mea. Mânca, bea şi citea cu plăcere. M-am uitat în jur. Mulţi dintre cei care luau masa citeau presa, dar pe faţa nici unuia nu am văzut vreo urmă de dezgust. Aceasta devenise hrana lor zilnică şi părea tot atât de naturală ca şi berea pe care o consumau.

Am continuat să citesc până când printre ştirile zilei am găsit şi una legată de Osnabrück. Arsese o casă de pe Lotterstrasse. Vedeam strada foarte clar. Începea în afara fortificaţiilor, la Heger Tor, şi ducea afară din oraş. Dintr-odată m-am simţit mai singur decât mă simţisem vreodată într-o ţară străină.

Oscilam între şoc şi o apatie fatalistă, dar în curând m-am obişnuit. Am început chiar să mă simt în siguranţă. Pericolul avea să crească când aveam să mă apropii de Osnabrück; de asta eram sigur. Acolo erau oameni care mă ţineau minte din zilele de odinioară.

Ca să nu atrag atenţia la hotel, am cumpărat un geamantan vechi şi obişnuitele articole necesare într-o călătorie scurtă. Apoi am luat trenul. Încă nu ştiam cum aveam să iau legătura cu soţia mea. Îmi schimbam planurile la câteva minute. Trebuia să mă bazez pe noroc. Nu ştiam dacă ascultase de familia ei, susţinători credincioşi ai regimului, şi se căsătorise cu altcineva. Citind ziarele, eram sigur că unui muritor de rând nu-i trebuie prea mult ca să creadă în ceea ce citeşte, mai ales când nu are posibilităţi de comparaţie. Ziarele străine erau strict cenzurate în Germania.

În Münster am tras la un hotel modest. Nu mai puteam să tot stau noaptea treaz şi să dorm ziua pe unde apucam. Trebuia să îmi asum riscul de a sta într-un hotel, unde sosirea mea avea să fie raportată la poliţie. Cunoşti oraşul Münster?

— Puţin, i-am răspuns. Nu-i un oraş vechi cu foarte multe biserici, unde a fost semnată Pacea din Westfalia?

Schwarz a dat din cap.

— În Münster şi Osnabrück, în anul 1648. După treizeci de ani de război. Cine ştie cât va dura războiul ăsta?

— Nu prea mult, dacă continuă în ritmul ăsta. Germanilor le-au fost necesare numai patru săptămâni ca să cucerească Franţa.

Chelnerul a venit să ne spună că se închide localul şi că ceilalţi clienţi au plecat.

— Nu mai e alt local deschis la ora asta? l-a întrebat Schwarz.

— Nu e prea multă viaţă de noapte în Lisabona, ne-a spus chelnerul.

Dar când Schwarz i-a întins o bancnotă, și-a adus aminte de un local clandestin, un club de noapte rusesc, foarte şic.

— O să ne lase să intrăm? l-am întrebat.

— Bineînţeles, domnule. De fapt, am vrut să spun că doamnele care frecventează localul sunt foarte şic. De toate naţionalităţile. Şi nemţoaice.

— Până la ce oră rămâne deschis?

— Atâta timp cât au clienţi. La această oră din noapte întotdeauna sunt clienţi. Chiar şi acum sunt foarte mulţi nemţi.

— Ce fel de nemţi?

— Nemţi.

— Cu bani?

— Bineînţeles, a râs chelnerul. Localul nu e ieftin. Dar e foarte amuzant. Nu e nevoie decât să le spuneți că v-a trimis Manuel.

— Trebuie de obicei să le spui ceva?

— Nu. Portarul vă face o legitimaţie de membru cu un nume imaginar. O simplă formalitate.

— Pare să fie în regulă.

Schwarz a achitat nota de plată. Am luat-o agale pe strada cu trepte. Casele palide dormeau, parcă sprijinindu-se unele pe umerii celorlalte. Dincolo de geamuri puteai să auzi oftatul, sforăitul şi respiraţia oamenilor care nu aveau probleme cu paşapoartele. Paşii noştri răsunau mai tare ca în timpul zilei.

— Luminile, a spus Schwarz. Te şochează şi pe tine, nu-i aşa?

— Da. Suntem obişnuiţi cu o Europă lipsită de lumini. Tot timpul am impresia că cineva a uitat să le stingă şi că peste câteva minute o să ne atace avioanele inamice.

Schwarz s-a oprit.

— Lumina ne-a fost dată ca un dar de la Dumnezeu, a spus el cu emoţie în glas, căci ceva din Dumnezeu este şi în noi. Şi acum o ascundem pentru că omorâm părticica aceea din noi.

— Precum îmi amintesc povestea, am spus eu, zeii nu i-au dat omului în dar focul. Prometeu l-a furat. Ca răsplată, zeii l-au blagoslovit cu o ciroză cronică a ficatului.

Schwarz m-a privit.

— Am încetat demult să mai glumesc Atâta timp cât oamenii glumesc, micşorează proporţiile lucrurilor.

— Poate, am spus. Dar nu-i mai bine aşa, dacă ne mai rămâne o speranţă?

— Ai dreptate. Am uitat că tu încerci să scapi. Cum să aibă un om care vrea să scape timp să se gândească la proporţii?

— Nu încerci să scapi şi tu?

— Am renunţat, a spus Schwarz scuturându-şi capul. Mă întorc.

— Unde? l-am întrebat uimit. Nu-mi venea să cred că vrea să se întoarcă în Germania pentru a doua oară.