© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5582-3

ISBN PDF: 978-973-46-5583-0

ISBN print: 978-973-46-5478-9

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DANIEL DAVID este profesor de ştiinţe cognitive clinice la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, profesor asociat (adjunct professor) la Icahn School of Medicine at Mount Sinai, New York, şi director fondator al International Institute for the Advanced Studies of Psychotherapy and Applied Mental Health (integrat în reţeaua internaţională MERIL a unităţilor de cercetare de interes european). De asemenea, este directorul pentru cercetare (şi diplomate) al Albert Ellis Institute, New York, şi supervizor la Academy of Cognitive Therapy (SUA). Este editor fondator, coeditor sau membru în boardul editorial al mai multor reviste indexate Web of Science din ţară şi din străinătate. Este psihologul din România cu cel mai mare indice scientometric Hirsch (şi cu cele mai multe citări în domeniu), fiind reprezentant naţional în European Science Foundation. A reprezentat în ţară proiecte majore de cercetare internaţională (de exemplu, DREAM în FP7), a publicat în revistele internaţionale de top în domeniu şi la edituri de prestigiu (printre care Oxford University Press). A primit un număr mare de premii naţionale şi internaţionale, precum Premiul „Constantin Rădulescu-Motru” al Academiei Române (2012) şi Henry Guze Award (2003). În 2008 a fost decorat cu Ordinul Naţional pentru Merit în Grad de Cavaler. La Editura Polirom a mai publicat: Psihologie clinică şi psihoterapie. Fundamente (ed. I, 2006; ed. a II-a, 2013), Metodologia cercetării clinice. Fundamente (2006), Tratat de psihoterapii cognitive şi comportamentale (ed. I, 2006; ed. a II-a revăzută şi adăugită, 2012), Fundamente de psihologie evoluţionistă şi consiliere genetică. Integrări ale psihologiei şi biologiei (în colab., 2007), Dezvoltare personală şi socială. Eseuri şi convorbiri despre viaţă cu psihologul Daniel David (2014) şi Psihologie şi tehnologie. Fundamente de roboterapie şi psihoterapie prin realitate virtuală (în colab., 2015).

Sapere aude

Dragostea ce avem pentru patria noastră ne îndeamnă, pe de o parte, să lăudăm neamul din care ne-am născut, iar pe de alta, dragostea de adevăr ne împiedică, în aceeaşi măsură, să lăudăm ceea ce ar fi, după dreptate, de osândit. Le va fi lor mai folositor dacă le vom arăta limpede în faţă cusururile care-i sluţesc decât dacă i-am înşela cu linguşiri blajine şi cu dezvinovăţiri dibace… (Dimitrie Cantemir)

Întăi lumina minţii şi pe urmă focul aprins al patriotismului…Peste 50 de ani, nu mai târziu, cele publicate sau crezute de mine şi de oamenii din timpul meu vor deştepta din nou interesul publicului românesc… (Constantin Rădulescu-Motru, 1946)

Pentru Oana, soţia mea, şi Ilinca, fiica mea, care s-a născut odată cu această carte. De asemenea, lucrarea este un tribut adus academicianului Constantin Rădulescu-Motru (autorul unor lucrări anterioare de psihologie a poporului român) şi mentorului acestuia, fondatorul psihologiei experimentale, Wilhelm Wundt.

Mulţumiri

Am început să gândesc lucrarea şi să adun date din anul 2005 şi am scris-o pe parcursul anilor 2014-2015. Lucrarea s-a bazat pe o consultanţă largă, naţională şi internaţională. Toată responsabilitatea pentru textul final integrat îmi revine mie ca autor, căci nu am preluat mereu toate sugestiile consultanţilor exact aşa cum au fost ele formulate de aceştia. Într-adevăr, deşi am avut un nucleu larg de consultanţi de top, am asumat monografia ca demers individual, deoarece într-o temă atât de complexă este greu să satisfaci toate nuanţele, adesea contradictorii, cerute din partea specialiştilor din domenii diferite (uneori chiar din acelaşi domeniu), nuanţe care, deşi importante, ne împiedică uneori să ajungem la esenţe, schimbând logica constructivă care ne spune că nuanţele vin după esenţe, pentru a le problematiza şi face mai riguroase, nu înainte de acestea! Aşadar, iniţial am făcut analizele/studiile şi am scris textul, iar apoi l-am discutat şi nuanţat pe alocuri cu specialişti de top din domenii relevante pentru monografie.

Pentru partea de psihologie:

•    Prof. univ. dr. Dragoş Iliescu (Universitatea din Bucureşti) şi conf. univ. dr. Anca Dobrean (Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca) au avut un rol important. Dragoş Iliescu este preşedintele International Test Commission şi a avut un rol decisiv în adaptarea unui număr mare de teste în România prin TestCentral. Anca Dobrean este expert internaţional în psihodiagnostic şi a avut un rol decisiv în adaptarea unui număr mare de teste în România prin RTS Cluj. Amândoi mi-au pus la dispoziţie testele adaptate, de interes pentru această lucrare, şi bazele de date necesare pentru analize primare şi secundare şi m-au asistat în calitate de consultanţi la interpretarea unor rezultate.

•    Mulţumiri speciale trebuie să le adresez colegilor cu care m-am consultat pe partea de metodologie: prof. univ. dr. Florin Alin Sava, Universitatea de Vest din Timişoara; prof. univ. dr. Dragoş Iliescu, Universitatea din Bucureşti; conf. univ. dr. Mircea Comşa, Universitatea „Babeş-Bolyai”; lector univ. dr. Silviu Matu, Universitatea „Babeş-Bolyai”; şi lector univ. dr. Róbert Balázsi, Universitatea „Babeş-Bolyai”.

•    Le mulţumesc colegilor de la Departamentul de Psihologie Clinică şi Psihoterapie şi doctoranzilor de la Şcoala Doctorală de Psihodiagnostic şi Intervenţii Psihologice Validate Ştiinţific din cadrul Universităţii „Babeş-Bolyai” pentru ajutorul dat la identificarea literaturii de specialitate (de exemplu, având rolul de al doilea evaluator în analiza rezultatelor din bazele de date internaţionale), la culegerea unor date noi şi/sau prelucrarea primară şi secundară a unor date (cu rol de dublă verificare). Îi menţionez pe: prof. univ. dr. Aurora Szentágotai, conf. univ. dr. Oana David, lector univ. dr. Amfiana Gherman, lector univ. dr. Silviu Matu, lector univ. dr. Cristina Mogoaşe, lector univ. dr. Simona Ştefan, cercetător Cristina Costescu, bursierii postodoctorali Ioana Cocia, Raluca Igna şi doctoranzii: Aurelian Bizo, Roxana Cardoş, Diana Căzănescu, Diana Cândea, Alina Cîmpean, Carmen Coteţ, Raluca Georgescu, Alexandra Neguţ, Horea Oltean, Costina Păsărelu, Alice Prefit, Radu Şoflău şi Sergiu Vălenaş.

•    Le mulţumesc colegilor de la linia maghiară din Universitatea „Babeş-Bolyai” care s-au implicat în calitate de consultanţi, pentru ajutorul dat la culegerea şi analiza unor date şi la clarificarea unor concluzii.

•    Le mulţumesc altor colegi psihologi din ţară pentru comentarii şi sugestii: prof. univ. dr. Simona Trip (Universitatea din Oradea) şi prof. univ. dr. Ticu Constantin (Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi).

•    De asemenea, le mulţumesc unor colegi psihologi din diaspora ştiinţifică românească (dr. Vlad Glăveanu, Aalborg Universitet, Danemarca/London School of Economics, Marea Britanie, dr. Alina Agiurgioaei Boie, Albert Ellis Institute, SUA etc.) pentru datele oferite şi comentariile utile. Adrian Stanciu (Bremen International Graduate School of Social Sciences) şi Corina Tarniţă (Princeton University) mi-au facilitat accesul la date primare, unele încă nepublicate, care au făcut obiectul analizei secundare în monografie.

•    Antonio Terracciano (Florida State University) şi David Rand (Yale University) mi-au facilitat accesul la datele primare din studiile lor, care au făcut obiectul analizei secundare în monografie. Dr. Terracciano este şi coautor al celui de-al treilea studiu (trimis deja spre publicare la o revistă internaţională).

Pentru părţile multi-, inter- şi/sau transdisciplinare le mulţumesc următorilor:

•    Prof univ. dr. Mircea Dumitru (Universitatea din Bucureşti) şi prof. univ. dr. Mircea Flonta (Universitatea din Bucureşti), membri corespondenţi ai Academiei Române (consultanţi pentru capitolele 1 şi 3 şi, în general, pentru părţile/analizele culturale din lucrare). Prof. univ. dr. Ioana Both (Universitatea „Babeş-Bolyai”) mi-a oferit de asemenea consultanţă pentru partea culturală (cu accent pe secţiunea legată de limba română).

•    Prof. univ. dr. Octavian Popescu, membru al Academiei Române, prof. univ. dr. Andrei Miu (Universitatea „Babeş-Bolyai”) şi dr. Beatrice Kelemen (Universitatea „Babeş-Bolyai”) (consultanţi pentru părţile de biologie/genetică din lucrare).

•    Prof. univ. dr. Ovidiu Ghitta (Universitatea „Babeş-Bolyai”) şi prof. univ. dr. Călin Felezeu (Universitatea „Babeş-Bolyai”) (consultanţi pentru părţile de istorie din lucrare).

•    Prof. univ. dr. Ioan Chirilă (Universitatea „Babeş-Bolyai”) (consultant pentru părţi culturale la interfaţa cu religia).

•    Prof. univ. dr. Vasile Dâncu (Universitatea din Bucureşti) şi conf. univ. dr. Mircea Comşa (Universitatea „Babeş-Bolyai”) mi-au fost consultanţi pentru discuţii metodologice clarificatoare. Vasile Dâncu, prin IRES, a contribuit la elaborarea unor studii recente riguroase cu referire la auto- şi heterostereotipurile românilor, iar Mircea Comşa este membru al echipei care a coordonat culegerea datelor din România incluse în World Values Survey (date utilizate şi în această lucrare – 2010-2014).

Alte mulţumiri:

•    Le mulţumesc tuturor celor care au participat la conferinţele în avanpremiera lucrării de la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, Universitatea din Bucureşti, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi şi Universitatea de Vest din Timişoara şi care, prin intervenţiile avute, m-au ajutat la finisarea concluziilor monografiei.

•    Le mulţumesc tuturor specialiştilor psihologi care de-a lungul timpului au adaptat instrumente psihologice riguroase în România. De asemenea, mulţumesc echipelor din România şi din celelalte ţări care au contribuit de-a lungul timpului la culegerea datelor din World Values Survey. Multe dintre aceste informaţii au făcut obiectul analizelor secundare incluse de mine în această lucrare.

•    Le mulţumesc profesorilor Septimiu Chelcea (Universitatea din Bucureşti), Luminiţa Iacob, Maria Nicoleta Turliuc, Ion Dafinoiu (Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi) şi Alin Gavreliuc (Universitatea de Vest din Timişoara) pentru indicarea unor referinţe relevante pentru această monografie şi/sau discuţiile clarificatoare.

•    Le mulţumesc jurnaliştilor Ruxandra Hurezeanu (Sinteza), Remus Florescu (Adevărul) şi Raluca Pantazi (HotNews.ro) pentru publicarea în reviste de cultură şi/sau în mass-media a unor avanpremiere ale lucrării; curiozitatea lor a fost şi un imbold pentru încheierea lucrării la timp. De asemenea, mulţumesc Asociaţiei Cluburilor Lions din România şi Camerei de Comerţ Româno-Germane din Bucureşti, care au organizat conferinţe de prezentare a lucrării, în avanpremieră. Avanpremierele au constituit oportunităţi de derulare a unui cvasiexperiment (vezi postfaţa lucrării) şi clarificări importante.

•    Mulţumesc Foreign Policy România pentru premiul de cercetare/inovare în 2015, care s-a bazat şi pe această lucrare (şi pentru diseminarea unor concluzii în avanpremieră).

Notă: părţi din această lucrare au fost publicate în reviste de cultură şi gândire critică – (1) Sinteza: (a) „Radiografia psihologică a poporului român după eliberare. Avanpremieră a lucrării Psihologia poporului român” (noiembrie 2014 – Zidul care cade, ziduri care cresc – părţi din capitolul 4, secţiunea personalitate – David, 2014b); (b) „Despre psihologia românilor” (martie 2015 – Obsesia imaginii –, părţi din capitolul 5 – David, 2015b) şi (c) „Ce s-a schimbat în psihologia poporului român după 100 de ani” (aprilie 2015 – Generaţia înfrântă –, părţi din capitolul 5 – David, 2015c); (2) în revista de cultură Tomisul Cultural: „Psihologia poporului român, de la clasici în prezent. O microanaliză comparativă” (iunie 2015 – părţi din capitolul 5 – David, 2015e) şi (3) în Revista de Politica Ştiinţei şi Scientometrie: „Cum s-a născut monografia Psihologia poporului român. Profilul psihologic al românilor. Provocarea peste timp a lui Constantin Rădulescu-Motru” (iunie 2015 – părţi din introducere şi capitolul 1 – David, 2015d). Părţi din monografie şi baze de date primare pentru analize independente vor fi postate pe blogul personal la https://danieldavidubb.wordpress.com/2015/04/17/intrebari-si-raspunsuri-cu-referire-la-lucrarea-psihologia-romanilor/, unde vor avea loc şi discuţii asupra lucrării. Unele segmente din monografie vor fi publicate în reviste de specialitate din ţară şi din străinătate (toate cele trei studii originale sunt deja trimise spre publicare la reviste internaţionale de profil).

Introducere

De ce această lucrare?

Ca psiholog cognitivist, sunt interesat de modul în care prelucrările informaţionale influenţează manifestările noastre subiectiv-emoţionale, cognitive, comportamentale şi psihobiologice, iar în cadrul lor mă interesează mai ales discrepanţa dintre „cum este” un fenomen psihologic versus „cum credem” noi că este un fenomen psihologic, deoarece această discrepanţă are consecinţe psihologice majore, mai ales asupra funcţionării, adaptării şi sănătăţii noastre psihice. Spre exemplu, studiul cogniţiilor iraţionale – ca discrepanţă dintre „ceea ce este” şi „ceea ce credem” – a reprezentat şi reprezintă un program de cercetare fundamental în cariera mea academică, sintetizat recent printr-o lucrare monografică la Oxford University Press (vezi David et al., 2010), cu implicaţii aplicative importante (de exemplu, în psihodiagnostic şi psihologie clinică/psihoterapie). Lucrării i s-a acordat în 2012 Premiul „Constantin Rădulescu-Motru” al Academiei Române. Ca psiholog format în şcoala clujeană de psihologie – fondată de Florian Ştefănescu-Goangă –, am orientarea experimentală/empirică (evidence-based/empirically supported), care este şi fundamentul abordării cognitive în psihologie. Folosesc aici termenul empiric cu sensul de „validat ştiinţific”/„bazat pe dovezi”, el având multe sensuri şi semnificaţii în limbajul comun sau în diverse discipline ştiinţifice. De asemenea, termenul experimental este utilizat în sensul său mai larg, legat de demersul empiric.

Proiectul de faţă a fost gândit în anul 2005, când Terracciano şi colaboratorii săi au publicat în prestigioasa revistă Science un studiu major în care analizau, în 49 de ţări/culturi ale lumii, discrepanţa dintre „cum suntem” sub aspectul trăsăturilor de personalitate şi „cum credem” că suntem. Publicarea articolului în revista Science arată interesul major al comunităţii ştiinţifice pentru această temă. Într-adevăr, într-o lume globalizată, în care ţările/culturile vin tot mai des în interacţiune, indiferent de distanţa geografică, şi într-o Uniune Europeană ce încearcă să-şi integreze cât mai bine membrii extrem de diverşi, înţelegerea acestui aspect este fundamentală pentru promovarea colaborării şi a păcii şi pentru evitarea conflictelor. Spre exemplu, dacă o ţară/cultură are o anumită imagine despre sine, foarte discrepantă faţă de cum este aceasta în fapt, iar altă ţară/cultură o tratează aşa cum este, nu aşa cum crede aceasta că este, pot să apară frustrări, tensiuni şi situaţii internaţionale dificile.

Aşadar, deşi problema pusă în articolul din Science se încadra, la nivel de ţară/cultură, perfect în preocupările mele la nivel de individ, nu l-am putut utiliza în cel mai înalt grad deoarece România lipsea din această analiză! Ţinând cont de interesul propriu de cercetare şi de tradiţia pe care o aveam în studiul psihologiei românilor (de exemplu, prin Constantin Rădulescu-Motru), am decis să corectez această lipsă. Am beneficiat aici şi de faptul că, de-a lungul timpului, ca autor, editor sau consultant, am contribuit la adaptarea în ţară a unei serii de teste psihologice majore (peste 20), ceea ce îmi dădea avantajul de a înţelege o componentă a discrepanţei, şi anume „cum suntem”. Odată început acest proiect, am hotărât să-l fac mai complex, incluzând în analiză cât mai multe dintre studiile deja publicate în literatura de profil în care românii sunt comparaţi cu alte ţări/culturi, la care am adăugat trei studii noi, derulate ca parte a acestui proiect. Aşadar, sintetic spus, astfel s-a născut acest proiect: „cum sunt” versus „cum se cred” românii prin prisma unor atribute psihologice. Extinderea interesului de la analiza unor teorii cognitive aplicate la nivel individual la analiza lor la nivel de ţară/cultură corespunde dinamicii internaţionale a domeniului psihologiei/psihoterapiei cognitive, unul dintre mentorii mei principali în ştiinţă, profesorul american Aaron T. Beck, fondatorul psihoterapiei cognitive, iniţiind-o prin lucrarea sa de pionierat din 2000, Prisoners of Hate: The Cognitive Basis of Anger, Hostility, and Violence.

Care este cadrul ştiinţific general al lucrării?

Un domeniu în plină expansiune astăzi în psihologie este cel al psihologiei interculturale, unde analiza atributelor psihologice se face la nivel de ţară/cultură, comparativ cu alte ţări/culturi, nu la nivel de individ sau la nivel de grupuri mai mici sau mai mari din aceeaşi cultură. Psihologia interculturală apare în două forme în ştiinţa psihologică modernă: ca specialitate sau ca metodologie de cercetare. În această monografie, psihologia interculturală este folosită mai mult ca metodologie de cercetare în demersul experimental/empiric, deoarece tematica principală – discrepanţa dintre „cum suntem” şi „cum credem că suntem” – este legată de ştiinţele cognitive, iar conţinutul său de atribute psihologice măsurate psihometric (psihodiagnostic) şi clinic. Mai precis, monografia de faţă abordează într-un cadru dominant etic (cu elemente emice), dintr-o perspectivă cognitivă (cu un conţinut psihometric şi uneori clinic), discrepanţa dintre „cum sunt” şi „cum se cred” românii prin prisma unor atribute psihologice, pe un fond experimental/empiric (cu metodologia psihologiei interculturale), într-un cadru al teoriei complexităţii şi analizei multinivelare. Acest demers este complementar altor abordări anterioare ale psihologiei românilor gândite din perspectiva altor specialităţi psihologice (de exemplu, etnopsihologie, psihologie socială, psihologie interculturală şi culturală), adesea într-un demers dominant emic (cu elemente etice). Termenii etic şi emic au nuanţe diferite la autori diferiţi (vezi şi Gavreliuc, 2011; Iliescu, 2015; Iluţ, 2000). În contextul prezentei monografii, dacă abordarea emică se referă la înţelegerea şi studierea fenomenului din interiorul culturii analizate, abordarea etică presupune înţelegerea fenomenului cu o metodologie internaţională care ne raportează sistematic şi la alte ţări/culturi. Pentru componenta clinică din acest demers, poate mai puţin cunoscută în acest context, vezi ca exemplu Lucio şi colaboratorii săi (2001), în Journal of Clinical Psychology, care compară trăsăturile de personalitate la americani şi mexicani.

Prin această abordare asupra unui fenomen atât de complicat – psihologia românilor –, monografia de faţă se încadrează perfect în ştiinţa contemporană, care promovează studiul fenomenelor complexe, prin abordări multi-, inter- şi transdisciplinare. Spre exemplu, în 2011 am participat ca membru în proiectul European Science Foundation/ESF cu referire la analiza multinivelară a minţii umane: Human Brain: From Cell to Society, proiect strategic care arată că ştiinţa contemporană trebuie să abordeze fenomene complexe relevante ştiinţific şi social, nu doar fenomene disciplinare.

De ce a durat atât (2005-2015)?

În primul rând, am vrut ca această analiză să fie riguroasă şi complexă. Din păcate, la data respectivă (2005) nu existau adaptate în România principalele teste/instrumente psihologice care să ne permită astfel de analize valide (de exemplu, „cum suntem” vs. „cum credem că suntem”). Spre exemplu, Constantin Rădulescu-Motru a tras concluzii bazate pe metodologia de vârf existentă la vremea sa. Dar, cum nu existau atunci multe date disponibile prin prisma metodologiei de astăzi, majoritatea concluziilor sale au de fapt o valoare epistemică mai apropiată de nişte ipoteze interesante decât de nişte cunoştinţe validate ştiinţific. În plus, în lucrările anterioare nu s-a urmărit programatic distincţia dintre „cum suntem” şi „cum credem că suntem” sub aspectul unor atribute psihologice, amestecându-se aşadar cele două în concluziile formulate. Ştiam în 2005 că există un program complex de adaptare a mai multor teste psihologice majore în România, aşa că am preferat să aştept apariţia lor (în adaptarea unora m-am implicat personal) pentru a aborda tema la nivelul de vârf al metodologiei vremurilor noastre (care probabil va fi la rândul ei depăşită în viitor). Durata, deşi poate să pară mare, este similară aplicaţiilor practice majore din alte domenii de vârf ale ştiinţelor vieţii; spre exemplu, în farmacoterapie, distanţa de la cercetarea fundamentală la medicament poate dura chiar mai mult şi la fel stau lucrurile şi în domeniul psihologiei clinice/psihoterapiei.

De ce acest titlu?

Am vrut să pornesc de la lucrarea academicianului, filosofului şi psihologului Constantin Rădulescu-Motru – Psihologia poporului român – (vezi Rădulescu-Motru, 1999), pe care să o dezvolt însă într-o paradigmă modernă a psihologiei contemporane. Aşadar, demersul este atât unul ştiinţific, cât şi un tribut adus academicianului Constantin Rădulescu-Motru şi fondatorului psihologiei experimentale Wilhelm Wundt. Într-adevăr, Constantin Rădulescu-Motru face parte, alături de Eduard Gruber şi Florian Ştefănescu-Goangă, din prima generaţie de doctori români în psihologie de la Wilhelm Wundt (Wundt-Motru); pe linia lui Florian Ştefănescu-Goangă, eu fac parte din a cincea generaţie (Wundt-Goangă-Roşca-Radu-David). Am inclus însă un subtitlu – Profilul psihologic al românilor într-o monografie cognitiv-experimentală – pentru a arăta că nu mă voi rezuma la o simplă listare/analiză a unor aspecte psihologice, ci că aceste aspecte psihologice vor fi incluse într-un profil psihologic comprehensiv, care poate avea apoi utilizări diverse (vezi mai jos). Aşadar, am lăsat ca titlu Psihologia poporului român pentru a arăta conexiunea – ca preocupare, nu drept cadru teoretico-metodologic – cu lucrarea anterioară a lui Constantin Rădulescu-Motru; sintagma fiind mai veche nu se regăseşte şi în volum decât atunci când se referă la lucrări din trecut care au utilizat-o. Am adăugat însă în subtitlu profilul psihologic al românilor pentru a ne diferenţia (sintagmă utilizată şi în lucrare). În literatura psihologică de profil se utilizează frecvent ca sinomini termeni precum ţară, cultură, naţiune, societate, populaţie etc.; şi eu am utilizat aceşti termeni în carte adesea în forma ţară/cultură. La fel de bine se regăsesc în titluri ale lucrărilor sau în texte ştiinţifice (sau guvernamentale) sintagme precum psihologia americanilor (psychology of Americans), psihologia italienilor (psychology of Italians) etc. sau, cu referire la atributele psihologice ale unei populaţii, se folosesc pentru aceasta termeni precum americanii (Americans), germanii (Germans) etc. (vezi şi Lucio et al., 2001). În fine, Schmitt şi colaboratorii săi (2007) utilizează sintagme precum profilul naţional de personalitate (national personality profile), profilul naţiunilor (profiles of individual nations) etc. Chiar în revista Science (Terracciano et al., 2005), se vorbeşte simplu şi fără complexe şi ocolişuri despre canadieni, australieni etc., prin prisma unor atribute psihologice ca extraversiunea sau agreabilitatea, comparabile între astfel de populaţii, şi despre caracterul naţional (national character). Aşadar, pentru cei mai puţin familiarizaţi cu literatura de profil, trebuie să spun clar că utilizarea noţiunilor de români, psihologia românilor şi profilul psihologic al românilor într-o lucrare monografică de acest tip se înscrie perfect în paradigma domeniului (vezi şi discuţiile din secţiunea 2.2). Alte lucrări din ţară au avut abordări similare în utilizarea acestor sintagme ştiinţifice, atât în psihologie – psihologia românilor (Iacob, 2003; Liiceanu, 1998, 2015) –, cât şi în ştiinţe mai apropiate, precum sociologia – valorile românilor (Voicu şi Voicu, 2007).

Aşa cum am spus mai sus, în ţară, Constantin Rădulescu-Motru a avut mai multe lucrări dedicate psihologiei poporului român (vezi Rădulescu-Motru, 1999). După redactarea acestor lucrări, Constantin Rădulescu-Motru a spus: „…peste 50 de ani, nu mai târziu, cele publicate sau crezute de mine şi de oamenii din timpul meu vor deştepta din nou interesul publicului românesc…” (3 februarie 1946 – vezi Rădulescu-Motru, 1999).

Aşadar, eu am reluat acest proiect după aproape 70 de ani, deci cu o oarecare întârziere faţă de predicţia făcută de academicianul Constantin Rădulescu-Motru – întârziere justificată de regimul de care a avut parte cercetarea psihologică, până la desfiinţarea psihologiei în perioada comunistă –, cu o metodologie ştiinţifică nouă şi mai riguroasă.

De ce am reluat acest proiect?

Evident, nu doar dintr-un motiv academic, şi anume pentru a fi o continuare a lucrării academicianului Constantin Rădulescu-Motru şi pentru a-i împlini peste ani profeţia (deşi mărturisesc sincer că şi acesta a fost unul dintre factorii motivaţionali). Sunt însă alte motive mai pragmatice şi mai presante. Odată ieşită din regimul comunist şi intrată în Uniunea Europeană şi în NATO, societatea românească este în faza unei clarificări a valorilor sale. România are nevoie de un proiect de ţară care să-i definească poziţia în acest context internaţional şi care, odată ce a aderat la spaţiul occidental, s-o ajute să se integreze cât mai bine, pentru a beneficia de această aderare. Într-adevăr, un sondaj IRES din 15 ianuarie 2015 efectuat pentru revista Sinteza (IRES, 2015) arată că 91% dintre români cred că România are nevoie de un nou proiect de ţară, iar 90% cred că această perioadă este un moment bun pentru a-l începe. Spre exemplu, eu cred că neacceptarea noastră în spaţiul Schengen nu are la bază doar motive administrativ-politice, ci şi motive mai profunde, cum ar fi fundamentele psihoculturale pe care apar aceste incompatibilităţi politico-administrative. Este însă greu de conceput un proiect de ţară care să aibă succes, dar care să nu fie bazat pe înţelegerea profilului psihologic al oamenilor acelei ţări. Dacă un astfel de proiect nu se pliază pe psihologia românilor, va fi respins de aceştia. În acelaşi timp, un astfel de proiect nu trebuie doar să se plieze pe o psihologie existentă a românilor, ci şi să o dezvolte la nivelul permis de potenţialul acesteia. Un astfel de echilibru este însă greu de atins, fără a înţelege cu rigoare psihologia românilor.

Lucrările clasice asupra psihologiei românilor au apărut la momente de cotitură pentru istoria noastră (de exemplu, pregătirea, formarea şi consolidarea statului naţional românesc). Într-adevăr, cercetarea psihologiei românilor a fost din start asociată cu identitatea naţională, ceea ce face ca această temă să fie încărcată de emoţie şi chiar de o suspiciune protectivă (de înţeles psihologic, având în vedere istoria românilor). Prin comparaţie, publicarea unor cercetări asupra atributelor psihologice la americani sau la alte popoare (vezi, de exemplu, profilul de personalitate al americanilor în Terracciano et al., 2005) este luată ca orice alt demers ştiinţific, fără a genera o emoţionalitate mai mare decât este cazul. Cred însă că psihologia românească a ajuns să aibă forţa şi maturitatea ştiinţifică de a aborda această temă, într-o logică dominant etică (dar cu elemente emice), după modele internaţionale, direct, constructiv şi fără complexe. Şi mai cred că miza integrării noastre în Uniunea Europeană, cu bătaie lungă din punct de vedere istoric, este pentru români un astfel de moment de cotitură în prezent, care cere o astfel de monografie (păstrând proporţiile, aşa cum au intervenit decisiv la vremea lor – pentru modernizarea ţării şi emanciparea românilor – Şcoala Ardeleană, Generaţia Paşoptistă, Junimea Română etc.).

Aşa cum am spus, construind şi/sau adaptând în România, de-a lungul timpului, multe teste psihologice, am ajuns, inevitabil, să am o înţelegere integrată a acestui profil psihologic, rămânând în acelaşi timp mereu frapat de distorsiunile promovate în spaţiul public despre psihologia românilor. Aşadar, acest demers urmăreşte să reducă prejudecăţile pe care le avem despre noi şi despre alţii. Astfel, sper că şi alţii vor avea o părere corectă despre noi, mai ales că unele rezultate din această lucrare vor fi publicate şi în limbi de circulaţie internaţională. Prea mulţi oameni şi prea multe instituţii îşi dau cu părerea despre cum sunt românii, adesea pornind de la simple impresii, într-o manieră mai puţin fundamentată de dovezi, nefăcând astfel decât să susţină stereotipuri nereprezentative (clişee), fie ele (prea) pozitive sau (prea) negative. Într-adevăr, multe analize/comentarii asupra identităţii românilor au alunecat în exagerarea pozitivului sau a negativului, amândouă cu efecte dezastruoase asupra statutului, respectului şi credibilităţii noastre internaţionale şi asupra progresului bazat pe (auto)cunoaştere. Aşadar, este o datorie de onoare patriotică să nu laşi clişeele să greveze imaginea unui popor, iar eu voi încerca să fac asta cel puţin sub aspectul atributelor psihologice, reliefând clar aspectele pozitive şi prezentând constructiv aspectele care trebuie îmbunătăţite. Nu pretind că voi da imaginea corectă – căci suntem limitaţi oarecum de datele existente –, dar pretind că, în baza datelor existente, este demersul care ne apropie cel mai mult de imaginea corectă dintre toate câte au fost până acum.

Când vorbesc de români, mă refer la cetăţenii români. Conform Dicţionarului explicativ al limbii române (DEX, 1996), termenul popor are mai multe sensuri şi semnificaţii, dintre care cele mai importante sunt: (1) „o formă istorică de comunitate umană… ai cărei membri locuiesc pe acelaşi teritoriu, vorbesc aceeaşi limbă şi au aceeaşi tradiţie culturală” (p. 824) şi (2) „totalitatea locuitorilor unei ţări, populaţia unei ţări; cetăţenii unui stat” (p. 824). Dacă prima opţiune este mai frecventă în domeniul istoriei, a doua este mai frecventă în ştiinţele sociale. Psihologia asumă, în lucrări diferite şi în tradiţii de cercetare diferite, ambele opţiuni. Opţiunea asumată aici, într-un cadru cognitiv şi experimental, este a doua. Pentru un exemplu al primei opţiuni asumate în psihologie, într-un cadru de etnopsihologie, vezi Iacob (2003) şi Iacob şi Iacob (2005). Analizele noastre şi ale altor colegi (vezi în capitolele lucrării) au arătat că, în general, nu există diferenţe semnificative din punct de vedere practic/ecologic între aspectele psihologice majore ale diverselor etnii din România (cu unele excepţii notabile, care vor fi discutate pe parcursul lucrării). Sigur că, dacă se modifică nivelurile de analiză, se pot găsi multe atribute diferenţiatoare, dar elementele comune în atributele şi valorile fundamentale sunt foarte puternice, pe fondul lor putându-se construi un proiect comun care să valorifice şi eventualele diferenţe specifice. Într-adevăr, evoluţia istorică în acelaşi context geografic/istoric, ecologic şi cultural a condus la similarităţi psihologice majore între cetăţenii români de etnie română şi cetăţenii români de alte etnii importante de pe teritoriul ţării (de exemplu, maghiari). Aşadar, când vorbesc de români în această lucrare, mă refer la cetăţenii români vorbitori de limba română, nu doar la cetăţenii români de etnie română (care au limba română ca limbă maternă). În text voi utiliza termeni diferiţi, dar sinonimi, în funcţie de context şi de modul cum au fost prezentate datele în lucrările analizate: populaţia românească/populaţia din România, România, românii, eşantionul românesc/eşantionul din România etc.

Cred că o astfel de analiză ar merita să fie publicată periodic. Dacă considerăm că o generaţie se întinde pe aproximativ 20 de ani, probabil că, pentru a înţelege cum se schimbă profilul psihologic al românilor în funcţie de evoluţia generaţională, ar merita publicată o astfel de lucrare la fiecare 20 de ani. Dacă vrem să surprindem mai bine schimbările în profilul de suprafaţă – vezi capitolul 2 pentru distincţia dintre profilul psihologic de adâncime şi profilul psihologic de suprafaţă –, probabil că analiza ar merita făcută la fiecare zece ani. Am în plan un astfel de proiect, cel puţin în următorii 30-40 de ani de viaţă academică activă, iar apoi am speranţa că alţii îl vor continua.

Ce urmăresc cu această monografie despre psihologia românilor?

Pe scurt, prin elaborarea acestei lucrări mă interesează mai multe lucruri: (1) să realizez o primă sinteză modernă a atributelor psihologice ale românilor, reunindu-le pe cele deja publicate dispersat în literatura de specialitate, la care adaug analize secundare de date şi cercetări noi, cu implicaţii pentru cercetări viitoare şi aplicaţii (de exemplu, cum să ne dezvoltăm ca societate), (2) să ofer o oportunitate de autocunoaştere românilor, bazată pe cunoştinţe ştiinţifice (evidence-based) şi (3) să apară o monografie ştiinţifică despre atributele psihologice ale românilor care să contribuie la cultura română. Altfel spus, lucrarea oferă o bază de date şi o sinteză a literaturii de specialitate la zi, din care fiecare poate selecta doar partea ce îl interesează (de exemplu, inteligenţa şi performanţa şcolară), în scopuri practice (de exemplu, îmbunătăţirea procesului educaţional) şi/sau de cercetare (de exemplu, dezvoltarea prin noi cercetări a unor concluzii prezentate aici). Autocunoaşterea ne poate face mai realişti, mai toleranţi şi mai înţelepţi ca popor. Şi pentru mine există o componentă de autocunoaştere în acest proces, ca o călătorie interioară personală. Mereu m-am întrebat de ce orice comportament normal şi apreciat în mediul academic din SUA este văzut diferit la noi în ţară, adesea trebuind să duc o luptă la baionetă pentru orice normalitate academică americană pe care o voiam şi pe care o exprimam şi în mediul academic românesc. Într-adevăr, toate realizările Şcolii clujene de psihologie clinică şi psihoterapie (vezi David, 2013) s-au făcut, în cea mai mare parte, în pofida mediului academic existent, nu cu susţinerea acestuia; sper ca la sfârşitul lucrării să găsesc un răspuns şi la acest lucru. Dacă primele două obiective sunt mai clare, al treilea trebuie explicat mai detaliat.

Aceasta este o carte monografică mai deosebită. Deşi se bazează pe studii publicate în reviste şi la edituri de prestigiu din străinătate şi pe teste psihologice internaţionale, este o carte de psihologie în limba română, care se adresează nu doar ştiinţei psihologice din ţară, ci şi românilor ca public larg, oamenilor de ştiinţă din alte domenii şi culturii româneşti. Într-adevăr, analiza şi sinteza într-un cadru unitar ale acestor studii de psihologie, acum dispersate, sunt importante atât pentru a înţelege psihologia românilor, cât şi pentru a îmbogăţi cultura românească. Cultura românească este definită mai ales într-o paradigmă literar-artistică şi fenomenologico-hermeneutică (de exemplu, prin valori estetice şi axiologice), adesea ştiinţa empirică având un rol mult mai mic decât în alte culturi mari ale lumii (mai ales de tip anglo-saxon şi germanic). Constantin Noica, unul dintre pilonii principali ai culturii româneşti actuale, spunea că „adevărul” şi „exactitatea” sunt diferite! Şi eu cred că exactitatea nu presupune neapărat adevăr, că adevărul nu se reduce complet la exactitate, dar că într-o lume modernă exactitatea contribuie foarte mult la adevăr! Într-adevăr, nu avem o cultură cu un puternic filon analitic, fundamentată de cunoştinţe validate ştiinţific prin dovezi (evidence-based). Aşadar, nu avem încă o cultură bazată pe cunoaştere validată ştiinţific (knowledge-based şi evidence-based culture). Asta probabil şi pentru că, uitându-mă la clasamentele academice internaţionale (vezi clasamentul ARWU pe www.shanghairanking.com), nu am excelat în ştiinţă în general; probabil de aceea nu avem nici oameni de ştiinţă ca gânditori culturali, precum Richard Dawkins, Daniel Dennett, Stephen Hawking, Steven Pinker etc. Eu cred ferm că o cultură modernă fără un filon ştiinţific puternic nu este competitivă internaţional, într-o lume bazată pe cunoaştere (knowldege-based society).

Aşa cum am spus, ca psiholog din Şcoala clujeană de psihologie iniţiată de Florian Ştefănescu-Goangă, abordez psihologia într-un cadru experimental/empiric. Dar această lucrare nu este doar una de psihologie ştiinţifică, ci sper să pătrundă în cultura românească, aducând o componentă complementară de tipul cunoştinţelor validate ştiinţific. Insist aici: „complementară”, nu „alternativă”! Prin asimilarea unui filon empiric de tipul cunoştinţelor validate ştiinţific, cultura românească poate deveni mai complexă şi mai puternică. Într-adevăr, precum ştiinţele umaniste, psihologia ar trebui să contribuie masiv la cultura naţională. Rezultatele cercetărilor psihologice sunt însă de interes internaţional, în psihologie neexistând teorii locale, specific naţionale; mintea umană, asemenea biologiei umane, nu este definită naţional! Şi atunci când se abordează teme de interes local şi naţional, această abordare are la bază un aparat conceptual şi metodologic internaţional (de aici practica integrării abordării etice şi emice în psihologie). Aşadar, publicaţiile româneşti de psihologie, importante ştiinţific şi cultural, trebuie să reflecte cunoştinţe care au trecut testul comunităţii psihologice internaţionale, nu doar produse locale, adesea fără valoare epistemică sau culturală. Astfel, temele iniţial locale devin de interes mai general, contribuind la internaţionalizarea ştiinţei şi culturii româneşti.

În România, psihologia a fost introdusă de studenţii lui Wilhelm Wundt, fondatorul psihologiei experimentale la nivel internaţional (Laboratorul din Leipzig): Florian Ştefănescu-Goangă (la Cluj-Napoca), Eduard Gruber (la Iaşi) şi Constantin Rădulescu-Motru (la Bucureşti). Aşadar, de la începuturi, psihologia românească a fost perfect ancorată internaţional, cu cărţi şi articole de referinţă, citite şi citate în toată lumea. Aceste cărţi/articole de referinţă la nivel internaţional au fost prezentate şi în limba română, psihologia contribuind astfel la o cultură românească ancorată în modernitatea internaţională. Totul s-a degradat odată cu perioada comunistă. Iniţial, psihologiei i s-a cerut să devină o ştiinţă ideologică, să contribuie la formarea omului nou – omul comunist. În consecinţă, ancorarea internaţională s-a pierdut, psihologia devenind o ştiinţă locală, cu standarde şi personalităţi validate de partid, nu de comunitatea internaţională. În această formă, dacă şi când a reuşit să pătrundă în cultura românească, a făcut-o într-o manieră mai eseistică şi i s-a permis un rol periferic. Apoi, deoarece nu s-a aliniat ideologic la nivelul aşteptărilor regimului comunist, psihologia a fost acuzată de impostură, de promovarea unor idei fasciste şi caracter subversiv, fiind interzisă ca instituţie de sine stătătoare: în 1977 s-au desfiinţat catedrele de specialitate din universităţi, iar din 1982 institutul de specialitate de la Academia Română. Atât catedrele, cât şi institutul au fost reînfiinţate după revoluţia anticomunistă din 1989. Dar mentalitatea localizaţionistă din perioada comunistă a mai persistat mult după aceea, în cea mai mare parte a ştiinţei psihologice româneşti (în toate centrele universitare – vezi Dobrean şi Matu, 2015, pentru o analiză recentă). Eu cred că psihologia românească a devenit însă astăzi o ştiinţă matură, integrabilă internaţional, cu dorinţa de a-şi redobândi rolul de odinioară, contribuind la îmbogăţirea culturii româneşti cu un filon analitic bazat pe cunoştinţe validate ştiinţific, adică filonul care descrie astăzi psihologia modernă.

Care sunt fundamentele demersului monografic?

Atunci când elaborezi profilul psihologic al unei populaţii definite ca „popor”, evident că începi un demers extrem de complex, cu implicaţii majore. Fără nicio motivaţie raţională, un astfel de demers polarizează membrii populaţiei analizate, prin mijloace emoţionale şi iraţionale. Într-adevăr, academicianul Constantin Rădulescu-Motru a afirmat că nu a apucat să-şi finalizeze lucrările, că deja era idealizat de unii şi damnat de alţii. Într-adevăr, oamenii simpli au deja propria viziune asupra poporului din care fac parte. Aşadar, dacă le confirmi viziunea, unii te pot aprecia, alţii pot spune însă: „Mare lucru, ştiam deja!”; cunoscând psihologia românilor, probabil cei din categoria a doua sunt mai mulţi. Dacă nu le confirmi viziunea, cel mai probabil vei fi criticat. Distorsiunea aceasta poate să existe şi în cazul unor specialişti, dacă ei gândesc asupra temei nu ca profesionişti, ci prin grila simţului comun. Aşadar, în cazul unui astfel de demers, probabilitatea atitudinii pozitive pare să fie mai mică decât probabilitatea unei atitudini negative; dar asta nu trebuie să sperie oamenii de ştiinţă mânaţi de interes epistemic şi patriotic. Eu sper chiar să schimb însă această situaţie prin faptul că (1) introduc distincţia între un demers empiric („cum suntem” ca popor şi „de ce/cum am ajuns aşa”) şi unul fenomenologico-hermeneutic (de exemplu, „cum credem” că suntem ca popor” şi „de ce credem asta” etc.), (2) folosesc o metodologie ştiinţifică modernă, explicită şi replicabilă independent de mine şi (3) majoritatea covârşitoare a rezultatelor analizate şi integrate în monografie au trecut deja testul ştiinţific, acestea fiind publicate în reviste internaţionale de prestigiu şi/sau în manuale ale unor teste de referinţă în domeniu, adaptate în România la rigori internaţionale (de exemplu, conform standardelor autorilor şi editurilor internaţionale care au publicat testele în străinătate). Aşadar, fiind o lucrare ce trezeşte sensibilităţi şi poate stimula interpretări false – din motivaţii idiosincrazice, din neînţelegerea metodologiei ştiinţifice etc. –, am fost foarte atent la ce spun şi cum spun, încercând mereu să fac distincţii clare între descrierile rezultatelor (reliefând şi limitele ştiinţifice inerente lor), interpretarea lor (argumentând interpretarea aleasă) şi evaluarea lor (argumentând evaluarea angajată), punând accent pe descrieri; pe alocuri, pentru a ajunge la publicul larg, în formularea unor interpretări şi evaluări, mai ales în integrarea lor în profilul psihologic al românilor, am folosit pe lângă formularea lor directă şi analogii sau metafore. Vreau astfel să mă delimitez clar de atitudini şi limbaje exagerate, fie acestea pozitive sau negative, scopul monografiei fiind constructiv şi progresist, de a reliefa punctele tari şi de a corecta constructiv punctele slabe din psihologia românilor, cu impact asupra emancipării acestora.

De asemenea, în psihologia interculturală este bine cunoscut faptul că, atunci când elaborezi profilul psihologic al unei populaţii, faci anumite generalizări statistice care surprind doar tendinţele generale, tipologice şi nomotetice, nu toate aspectele idiografice ale fiecărui membru al populaţiei respective. Aşadar, unii români s-ar putea să nu se regăsească în acest profil statistic şi chiar să-l considere inadecvat. Sigur, la un nivel de analiză mai detaliat am putea vorbi despre „psihologiile românilor”, dar, dacă gândim astfel, în ultimă instanţă vom ajunge să vorbim despre psihologia fiecărui român, nu despre cea a românilor, neînvăţând nimic din proverbul „Nu vezi pădurea din cauza copacilor!”. Aşadar, care ar fi nivelul la care să ne oprim în acest demers pentru a-i maximiza valoarea teoretică şi aplicativă? Folosind o analogie, uneori o analiză de la înălţime a unei zone împădurite îţi permite să înţelegi mai bine nevoile zonei decât analiza individuală a fiecărui copac sau a unei parcele luate la pas (fără ca aceste două abordări să fie incompatibile, ci complementare)! Într-adevăr, un astfel de profil psihologic, generat din perspectiva psihologiei interculturale, este foarte informativ dacă doreşti să concepi politici publice şi proiecte de ţară. Pe scurt, profilul psihologic al unei astfel de populaţii este definit statistic prin combinarea datelor de la mai mulţi indivizi din cadrul populaţiei. Acesta este un profil tipologic, iar prin generalizarea statistică pe care o presupune nu se referă la fiecare individ; cu referire la individ, profilul poate cel mult să sugereze unele dintre cauzele complexe care determină comportamentul individual (vezi capitolul 1 pentru detalii).

Accentul lucrării de faţă nu cade asupra opiniilor psihologice, adesea fluctuante pe perioade scurte, ci asupra atributelor psihologice care fundamentează astfel de opinii. Opiniile vor fi menţionate doar pentru a mă ajuta să exemplific, să nuanţez sau să înţeleg profilul psihologic, nu atât pentru valoarea lor în sine (voi reveni asupra acestei distincţii în secţiunea despre metodologie – 2.2).

Lucrarea va fi redactată cu rigoare ştiinţifică, dar în părţile de introducere şi concluzii ale fiecărui capitol voi utiliza un limbaj mai de interfaţă, accesibil şi publicului larg. În acest sens voi formula definiţiile de lucru pentru diferite constructe fără să insist asupra nuanţelor din ştiinţa de specialitate. Voi indica însă referinţe bibliografice pentru cei care doresc să aprofundeze detaliat substratul lor ştiinţific. Aşa cum am spus, ca stil de redactare, am încercat să rămân la nivel descriptiv şi aici, unde s-a putut, cu susţinerea datelor cantitative şi calitative, iar concluziile inferenţiale să derive logic din descrierile empirice. Când am făcut evaluări, am încercat să le argumentez şi să le prezint flexibil (de exemplu, în termeni ca presupun, posibil, probabil etc.). Aşadar, dacă descrierile şi inferenţele prezentate în lucrare sunt mai greu de criticat, primele pentru că se bazează pe date cantitative şi calitative (având aşadar doar limita datelor existente), iar celelalte pentru că se bazează pe principii logice de derivare a inferenţelor, evaluările sunt mai supuse subiectivismului. Dar pentru a reduce subiectivismul, în loc să caut exemple pentru evaluările pe care le-am făcut – deşi mi-a fost foarte greu, având mereu în minte exemple pentru concluziile pe care eram tentat să le formulez –, am încercat să redactez lucrarea în logica unui raţionalism critic (al falsificabilităţii; vezi Popper, 1959), căutând contraexemple relevante la evaluările pe care le-am făcut. În cazul în care contraexemplele nu au reuşit să invalideze evaluările, atunci am păstrat aceste evaluări. Aşa cum am menţionat, limita de start a demersului – descrieri-inferenţe-evaluări – este dată mai ales de limita datelor disponibile şi/sau culese de noi. Însă, chiar şi atunci când datele nu erau culese prin mijloace suficient de riguroase, am reuşit, prin integrarea lor teoretică şi prin coroborarea mai multor seturi de date, să obţinem un nivel mai riguros al validităţii concluziilor formulate pe baza lor. În unele locuri, pentru a facilita lectura publicului larg, în formularea unor interpretări şi evaluări, mai ales în integrarea lor în profilul psihologic al românilor, voi utiliza şi analogii sau metafore pe lângă formularea lor directă.

Ţinând cont de volumul informaţiilor, unele segmente scurte din text se vor relua în diverse secţiuni ale monografiei. Sunt conştient de aceste repetiţii, dar ele sunt absolut necesare pentru coerenţa argumentării, într-un text atât de voluminos, în care cititorii pot aborda doar anumite segmente din text, nu tot textul.

Atunci când voi cita testele adaptate în limba română, referinţele vor fi scrise astfel: X et al./Y et al., 2010, unde X et al. se referă la autorii testului, iar Y et al. se referă la autorii care au adaptat şi au publicat testul în România, în anul 2010 (asupra rezultatelor lor am efectuat unele analize secundare de date din monografie). De asemenea, deoarece unii termeni vor fi introduşi în premieră în limba română sau voi oferi termeni noi, mai adecvaţi în opinia mea decât cei care au fost utilizaţi anterior (dacă aceştia nu au devenit deja consacraţi), voi prezenta şi termenul din limba engleză. În acest fel, cititorii pot găsi constructul în literatura de specialitate şi pot afla mai multe despre acesta. Unele nume ale unor baze de date internaţionale vor fi păstrate în limba engleză pentru a-i facilita cititorului accesul online la acestea. Tabelele şi figurile sunt numerotate prin referinţă la capitol.

Cartea are o arhitectură generală de acest tip: (1) după o scurtă incursiune istorică în temă şi (2) o prezentare a metodologiei studiului, (3) voi formula profilul psihologic al românilor, derivat dintr-o abordare empirică („cum suntem” şi „de ce/cum am ajuns să fim aşa”), dintr-o abordare fenomenologico-hermeneutică („cum credem că suntem” şi de ce „credem că suntem aşa”) şi din analiza comparativă a celor două, (4) pe fondul factorilor geografici/istorici, biologici/genetici, ecologici şi culturali, în final (5) discutând concluziile generale, limitele demersului şi implicaţiile pentru ţară şi pentru noi cercetări.

În capitolul 1 voi prezenta un scurt istoric – de la Völkerpsychologie prin psihologia popoarelor/naţională/etnică la psihologia socială, culturală şi interculturală, axându-mă pe cazul psihologiei poporului român –, pentru a înţelege contextul istoric şi actual în care se desfăşoară acest demers, asemănările şi deosebirile dintre demersul de faţă şi alte demersuri din trecut sau din prezent. În capitolul 2 voi prezenta cadrul teoretico-metodologic care stă la baza analizei psihologiei românilor, reliefând punctele tari şi limitele acestui cadru ştiinţific. În capitolul 3 voi oferi informaţii generale despre români şi România, cu accent pe: (1) factori geografici/istorici (la nivel de cultură generală), (2) factori biologici/genetici (la nivel mai detaliat), (3) factori ecologici (mai punctual) şi (4) factori culturali (la nivel mai detaliat). Acest capitol este fundamental pentru înţelegerea capitolului 4, deoarece factorii psihologici sunt influenţaţi, în apariţia şi acţiunea lor, de factorii discutaţi în capitolul 3 şi, la rândul lor, influenţează aceşti factori. Capitolul 4 va prezenta detaliat rezultatele acestei analize: (1) empirice („cum suntem”), (2) fenomenologico-hermeneutice (de exemplu, „cum credem că suntem”, „cum cred alţii că suntem” şi „cum credem că sunt alţii”) şi (3) cu referire la discrepanţa dintre rezultatele analizei empirice şi cele ale analizei fenomenologico-hermeneutice. Capitolul 5 va integra toate rezultatele într-un profil psihologic al românilor, generând astfel o sinteză integrativă a: (1) rezultatelor empirice („cum suntem” şi „de ce/cum am ajuns” aşa), (2) rezultatelor fenomenologico-hermeneutice (de exemplu, „cum credem că suntem”, „cum cred alţii că suntem”, „cum credem că sunt alţii” şi „de ce se crede” aşa) şi (3) analizelor comparative a aspectelor descrise la punctele 1 şi 2. Lucrarea se va încheia cu o secţiune de concluzii şi discuţii generale, unde voi sumariza întregul demers, voi discuta implicaţiile (de exemplu, ce trebuie să facem pentru a evolua) şi limitele sale şi dezvoltările pentru viitor. Postfaţa lucrării prezintă concluzii derivate dintr-un cvasiexperiment. Astfel, înainte de publicarea lucrării am fost interesat să-mi testez concluziile formulate în aceasta. În consecinţă, am prezentat în avanpremieră o serie de concluzii din lucrare (în articole de sinteză/conferinţe), înregistrând şi analizând apoi reacţiile la acestea, prin prisma predicţiilor derivate din psihologia românilor descrisă în lucrare.

Integrarea demersului empiric cu cel fenomenologico-hermeneutic în acelaşi demers comparativ este un lucru rar, din cauza complexităţii sale (dar vezi Terracciano et al., 2005, pentru o abordare similară la o scară mai redusă). Cu referire la psihologia românilor, un astfel de demers este, după cunoştinţele mele, nemaiîntâlnit la acest nivel de complexitate. Acestea fiind spuse, menţionez însă că, în principal, lucrarea se focalizează pe demersul empiric („cum suntem” şi „de ce/cum am ajuns aşa”), demersul fenomenologico-hermeneutic având rolul de a întregi înţelegerea comprehensivă a psihologiei românilor, în contextul analizei comparative şi al potenţialei discrepanţe dintre demersuri.

Aşa cum am spus mai sus, demersul lucrării este extrem de complex. Într-un joc de puzzle standard avem desenul şi piesele pe care trebuie să le îmbinăm pentru a se potrivi cu desenul. Ei bine, în acest demers lipseşte desenul, pe care practic trebuie să-l generăm prin îmbinarea pieselor, iar desenul cel mai bun va fi cel ce îmbină perfect toate sau cât mai multe piese relevante. Cel mult avem un desen aproximativ, generat de lucrările anterioare, care adesea nu ne spune însă cum sunt românii, ci cum credem noi că sunt, astfel încât, în îmbinarea pieselor, ne poate duce în direcţii diferite. Piesele, la rândul lor, sunt (1) prea numeroase, unele nefăcând parte din puzzle (informaţii secundare sau opinii fluctuante, nerelevante pentru profilul psihologic pe care îl vizăm), (2) defecte (de exemplu, datele disponibile nu au fost culese prin mijloace riguroase) şi/sau (3) lipsesc (de exemplu, nu există date culese/disponibile pentru aspectul pe care doresc să-l includ în profilul psihologic al românilor). Într-un astfel de demers se simte rolul major al utilizării unor teorii riguroase şi integrative, prin care (1) anticipezi arhitectura desenului (a profilului psihologic), chiar dacă nu îl poţi descrie în detaliu, (2) ghidezi selecţia, corectarea, utilizarea şi integrarea datelor disponibile şi (3) anticipezi zonele în care trebuie culese date noi. Punctul tare al acestui demers, în raport cu cele care au fost sau mai sunt, se referă la teoriile integrative utilizate şi la analiza riguroasă – cantitativă şi calitativă – a datelor existente şi a celor culese în acest demers. În fine, pot spune că în ciuda acestui start dificil, de care m-am temut, piesele s-au îmbinat aproape perfect, adesea anticipându-se şi cerându-se una pe alta, astfel încât, în final, a rezultat un desen neforţat (vezi capitolul 5), care integrează comprehensiv, într-un cadru teoretic riguros, majoritatea datelor existente despre aspectele psihologice ale poporul român (din capitolul 4). Practic, lucrând la acest volum, mi-a venit adesea în minte imaginea din filmul Terminator 2: Ziua Judecăţii (1991), când moleculele care au constituit corpul destructurat al robotului l-au reconstruit, găsindu-se şi chemându-se reciproc. Am avut acelaşi sentiment şi cu datele pe care le-am analizat!

Nu este „periculos” un astfel de demers (cunoaşterea rezultată putând servi unor scopuri ascunse)?

Această modalitate defensivă de a pune problema în ştiinţa secolului XXI este greu de înţeles şi cred că ea generează temeri şi teme false (deşi este congruentă cu profilul psihocultural al românilor – vezi capitolul 3). Multe dintre datele comparative referitoare la români versus alte ţări/culturi există de mult în literatura internaţională (de exemplu, în sute de studii majore de psihologie interculturală) şi nu ne-au făcut rău, dimpotrivă! În general, cunoaşterea ştiinţifică – aici în forma psihologiei cognitive (cu un conţinut psihometric şi uneori clinic), pe un fond experimental/empiric (cu o metodologie interculturală), în cadrul teroriei complexităţii – nu poate să fie mai periculoasă decât ignoranţa. Un popor care se autocunoaşte psihologic este mai emancipativ şi mai greu de manipulat. În plus, în timp ce cunoaşterea conţine în sine germenii autocontrolului, ignoranţa permite controlarea celor mai ignoranţi de către cei mai puţin ignoranţi. Aşadar, un astfel de demers de tip Sapere aude nu poate decât să ne ajute pe toţi!

Aşa cum am arătat în monografie, am fost surprins să fiu felicitat că am avut „curajul” să scriu această monografie, ca şi cum subiectul ar fi fost ceva interzis şi păzit de un grup de oameni „obscuri” şi „retrograzi”, care vor să pună lacăt cunoaşterii! Pentru mine, în acest caz, nu este vorba despre curaj, deşi acesta este una dintre valorile personale. Este, în primul rând, dragoste faţă de acest popor, care, printr-un astfel de demers ponderat şi constructiv de tip Sapere aude, poate beneficia în procesul său emancipativ. În al doilea rând, este şi un interes profesional: dacă ceva corespunde ca tematică domeniului meu academic şi se înscrie în preocupările şi metodologiile moderne de cercetare din domeniu la nivel internaţional (de exemplu, publicate în prestigioasa revistă Science), este pur şi simplu vorba despre interes şi datorie academică, despre normalitate, nu despre curaj!

Iar oamenii nu sunt „obscuri”/„retrograzi”, ci pot fi cel mult surprinşi de apariţia unui demers etic, nu emic, cum erau obişnuiţi, legat de o temă sensibilă şi/sau de vocea culturală, dincolo de domeniul propriu, al psihologiei româneşti moderne, mai ales într-o cultură evitativă ca a noastră, unde schimbarea şi noul/inovaţia iniţial sperie!

De ce eu?

La finalul acestei secţiuni aş încerca să ofer un răspuns la întrebarea: de ce mi-am asumat eu acest proiect şi cum se înscrie acesta în expertiza mea profesională? Această întrebare a apărut destul de des ca reacţie la avanpremierele lucrării (articolele de sinteză/conferinţe), mai ales din partea unor oameni mai puţin familiarizaţi cu cercetarea ştiinţifică în general sau cu cea din psihologie în particular. În mod normal nu aş considera o astfel de întrebare legitimă în ştiinţă, deoarece aceasta duce cu gândul la argumentul ad hominem, care este una dintre erorile clasice în logică: valoarea sau slăbiciunea unei opere nu depind neapărat de valoarea sau slăbiciunile autorului acesteia. Într-adevăr, rezultatele ştiinţifice trebuie analizate doar prin prisma rigorii teoretico-metodologice a demersului care le-a generat. Conştient fiind însă de sensibilitatea temei şi de faptul că lucrarea va fi probabil citită şi de publicul larg (oameni care nu fac ştiinţă/cercetare, în psihologie sau în general, şi care nu mă cunosc), voi încerca să schiţez, direct şi simplu, modul în care expertiza mea profesională se potriveşte cu tematica acestei monografii. Aşadar, evident, această lucrare, deşi are ca nucleu psihologia, este puternic multi-, inter- şi, pe alocuri, transdisciplinară. Activitatea mea ca profesor de ştiinţe cognitive clinice implică însă, inevitabil, o formare complexă de acest tip, ştiinţele cognitive reunind, ca nucleu central, psihologia cognitivă, filosofia minţii, inteligenţa artificială şi neuroştiinţele. De-a lungul timpului, am participat ca expert la astfel de proiecte multi-, inter- şi transdisciplinare majore, aşa cum este, spre exemplu, proiectul The Human Brain: From Cells to Society, al European Science Foundation/ESF (2011), unde am făcut parte chiar din comitetul de iniţiere. Programul postdoctoral în medicină biocomportamentală şi integrativă la Icahn School of Medicine at Mount Sinai, New York (2000-2002), m-a ajutat să înţeleg interacţiunile complexe dintre biologic/genetic şi psihologic, aspecte foarte importante, deoarece ambele componente sunt prinse în analiză în această monografie. Nu în ultimul rând, fiind probabil primul care a introdus în ţară cursurile şi lucrările de psihologie evoluţionistă şi de consiliere psihologică genetică, cred că îndeplinesc condiţiile necesare pentru a înţelege aceste integrări complexe în cazul românilor, adesea spectaculos opuse cunoştinţelor de simţ comun şi chiar unor teorii disciplinare (de exemplu, din psihologie) foarte cunoscute. În ceea ce priveşte aspectele culturale – de psihologie interculturală –, am participat de-a lungul timpului la cercetări internaţionale în domeniu (de exemplu, Sorokowski et al., 2011) şi am asimilat aceste aspecte în psihologia clinică/psihoterapia informată cultural (de exemplu, cursuri academice/cercetare/publicaţii; vezi, ca exemplu, David et al., 2003). În ceea ce priveşte specific testarea psihologică, am construit sau am adaptat în România teste psihologice majore (vezi colaborările cu RTS Cluj şi TestCentral), astfel încât am predat majoritatea testelor (şi/sau temelor) angajate în această lucrare studenţilor la nivel de licenţă, master şi doctorat la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Mai mult, am folosit şi/sau folosesc aceste teste în activitatea mea curentă de psiholog. De fapt, demersul de a compara profilul psihologic al românilor cu al altor ţări/culturi mi-a fost clarificat pe parcursul creării/adaptării/predării acestor teste psihologice. Toate acestea asigură condiţiile riguroase ca interpretările şi integrările lor într-un profil psihologic să fie bine documentate teoretico-metodologic şi practic. Într-adevăr, expertiza psihologică nu se referă la obţinerea rezultatelor unor teste (acest lucru îl poate face şi un psiholog psihometrician începător), ci la modul de interpretare a lor şi mai ales la modul de integrare a rezultatelor obţinute la teste/scale diferite, uneori aparent contradictorii, într-un profil psihologic unitar, comprehensiv şi coerent; altfel spus, ceea ce pare incomplet sau chiar contradictoriu pentru un nespecialist în psihodiagnostic poate face sens pentru un expert în psihodiagnostic. Predau metodologia cercetării ştiinţifice atât în ţară (la Universitatea „Babeş-Bolyai”, la nivel doctoral), cât şi în SUA (de exemplu, am susţinut cursuri de acest tip la Albert Ellis Institute, New York), ceea ce fundamentează rigoarea ştiinţifică a demersului. În fine, faptul că am trăit mult timp în SUA (New York) şi încă desfăşor activităţi academice acolo – ca profesor asociat la Icahn School of Medicine at Mount Sinai şi director pentru cercetare la Albert Ellis Institute – îmi favorizează nu doar o înţelegere emică a temei (ca român, din interiorul ţării/culturii), ci şi una etică (din exteriorul ţării/culturii), combinaţia acestor perspective oferind o înţelegere mai comprehensivă a fenomenului; deşi ca metodologie domină abordarea etică (dar cu elemente emice – vezi studiul 2), în lucrare voi folosi limbajul etic şi cel emic într-o manieră mixtă, în concluzii dominând pe alocuri cel emic, pentru a-mi asuma şi ca român concluziile, iar în secţiunea de rezultate dominând cel etic, pentru a mă distanţa pe cât posibil, în spiritul unei analize obiective.

În încheiere reamintesc că lucrarea se adresează nu doar specialiştilor psihologi, ci şi specialiştilor din alte domenii ale ştiinţei, oamenilor de cultură, publicului larg şi celor care fac politici naţionale. Anumite capitole şi părţi metodologice/de analiză a datelor sunt formulate la nivel de specialitate (având astfel un interes mai scăzut pentru publicul larg), dar toate concluziile majore cu privire la psihologia românilor, fundamentate de aceste analize, sunt formulate într-un limbaj accesibil tuturor. Voi preciza la începutul fiecărui capitol cui se adresează acesta în primul rând, fie în întregime, fie pe secţiunile sale.

Înainte de a încheia introducerea, trebuie să spun că mi-a plăcut foarte mult să scriu această monografie. Paradoxal, eram şi eu curios ce voi scrie după ce voi analiza un nou set de date, ajungând să aştept cu nerăbdare ziua următoare – asta dacă nu stăteam să scriu toată noaptea – pentru a vedea dacă noul set infirmă sau susţine ipotezele pe care le-am formulat. Nu ţin minte să mai fi avut un sentiment atât de puternic în legătură cu alte lucrări pe care le-am publicat. Am simţit aici cum ştiinţa psihologică avansată se particularizează la o temă relevantă pentru mine şi poporul din care fac parte, internaţionalizând-o, dându-i astfel forţă, rigoare şi vizibilitate în contextul ştiinţei şi culturilor internaţionale moderne. Eu cred că un astfel de demers se înscrie într-un patriotism modern, înţeles ca ţintind emanciparea poporului din care faci parte şi sincronizarea acestuia cu spaţiul internaţional progresist, evitând atât exagerările pozitive (dar punctând lucrurile pozitive), cât şi exagerările negative, chiar defăimătoare (gândind constructiv lucrurile care trebuie îmbunătăţite), care ne-au făcut atât de necredibili în spaţiul internaţional (de exemplu, în discursul identitar). Cred că este necesară o astfel de schimbare de paradigmă, deoarece patriotismul modern este tot mai important într-o lume globalizată, pentru a păstra diversitatea prin identităţi naţionale progresiste şi raţionale. Aşadar, aşa cum afirmă şi Constantin Rădulescu-Motru: „Întâi lumina minţii şi pe urmă focul aprins al patriotismului” (Rădulescu-Motru, 1999, p. 35)!