Aldous Huxley, Brave New World

© 2003, 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4108-6

ISBN PDF: 978-973-46-4109-3

ISBN print: 978-973-46-1959-7

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) este nepotul celebrului naturalist şi eseist Thomas Henry Huxley şi fratele renumitului naturalist Julian Huxley. În 1908 îşi începe studiile la Eton, şi după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară), le continuă la Balliol College, Oxford, unde va preda pentru scurt timp literatura. În 1916 publică volumul de versuri Roata în flăcări. Debutul în proză se produce patru ani mai tîrziu, în 1920, cu un volum de nuvele, Limbo, iar în anul următor apare primul său roman, Galben de crom. Autor prolific, lui Huxley i-au apărut de-a lungul vieţii peste patruzeci de cărţi, dintre care amintim : romanele Punct contrapunct (1928 ; Polirom, 2003), Orb prin Gaza (1936 ; Polirom, 2009), Minunata lume nouă (1932, a cărei continuare, Reîntoarcere în minunata lume nouă, apare în 1958 ; cele două au fost publicate într-un singur volum la Editura Polirom, în 2003) şi Geniul şi zeiţa (1955, Polirom, 2009) ; volumul de versuri Leda (1920) ; culegerile de nuvele Surîsul Giocondei (1924), Două sau trei graţii şi alte povestiri (1926), Muzică nocturnă (1931) ; volumele de eseuri Studii adecvate (1927), Scopuri şi mijloace (1937), Filosofia eternă (1945), Porţile percepţiei (1954, sursa de inspiraţie pentru numele celebrei formaţii The Doors), piese de teatru şi cărţi de călătorie. În 1939, Huxley a primit James Tait Black Memorial Prize pentru romanul After Many a Summer Dies the Swan, iar în 1959 a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere.

Celebrul roman Minunata lume nouă (1932) porneşte de la ideea unei societăţi distopice care, pentru a-şi controla cetăţenii, recurge la orice subterfugiu : de la transformarea rasei umane şi manipularea ei genetică, pînă la mascarea minciunii în adevăr absolut. Rezultatul este o combinaţie de realităţi orwelliene şi scene din cel mai pur SF, în care cărţile sînt arse şi singura cultură acceptată sînt preceptele unui conducător megaloman, în care apariţia unei ediţii de Opere complete de William Shakespeare poate duce la răsturnarea unui regim absurd, în care oamenii sînt concepuţi în imense incubatoare, iar cei neatinşi încă de morbul acestei „civilizaţii“ sînt izolaţi în rezervaţii.

„Utopiile ne apar astăzi mult mai realizabile decît se credea pe vremuri. De aceea în vremurile noastre ne aflăm în faţa unei întrebări destul de chinuitoare : cum să evităm înfăptuirea lor definitivă ?… Utopiile sînt realizabile. Viaţa se îndreaptă către utopii. Şi poate că începe un veac nou, un veac în care intelectualii şi pătura cultivată vor visa la mijloacele de a evita utopiile şi de a reveni la o societate neutopică, mai puţin «perfectă», dar mai liberă.“

Nikolai Berdiaev

Capitolul I

O clădire cenuşie, scundă, de numai treizeci şi patru de etaje. Deasupra intrării, firma CENTRUL DE INCUBAŢIE ŞI CONDIŢIONARE PENTRU LONDRA CENTRALĂ, iar pe stemă, în formă de scut, deviza Statelor Unite ale Lumii: COMUNITATE, IDENTITATE, STABILITATE.

Sala imensă de la parter dădea către nord. Rece, în pofida verii de afară şi a căldurii tropicale din încăpere, prin geamuri pătrundea o lumină subţire şi aspră, căutînd avidă, parcă, vreun manechin drapat, ori vreo jucărie, vreo formă academică palidă, dar negăsind decît sticla, nichelul şi porţelanul cu luciu sec, tipice pentru un laborator. Răceala ca de iarnă îşi dădea mîna cu frigul iernatic. Halatele lucrătorilor erau albe, mîinile lor erau îmbrăcate în mănuşi de cauciuc de culoarea palidă a cadavrelor. Lumina era îngheţată, moartă, fantomatică. Doar tuburile gălbui ale microscoapelor dădeau luminii o oarecare consistenţă, făcînd-o să se întindă ca untul pe ţevile lustruite, o dungă molatică lîngă alta, într-o procesiune nesfîrşită de-a lungul meselor de lucru.

— Iar aceasta, spuse Directorul deschizînd uşa, este Sala de Fertilizare.

Cînd intră Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare, trei sute de fertilizatori, aplecaţi asupra instrumentelor lor, erau adînciţi în muncă într-o tăcere prin care li se putea auzi şi respiraţia ca o frîntură de melodie fredonată pentru sine ori un fluierat – atît de concentraţi şi absorbiţi erau cu toţii. O trupă întreagă de studenţi nou-veniţi, foarte tineri, cu feţele trandafirii şi cu caş la gură se ţinea foarte aproape de Director, urmîndu-l cu oarecare spaimă şi supunere slugarnică. Fiecare dintre ei avea un carnet de notiţe în care însemna cu sîrg şi disperare tot ce spunea marele savant. Direct din gura celebrităţii. Era un adevărat privilegiu. Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare (DCIC) pentru Londra Centrală ţinea morţiş să-şi conducă personal fiecare serie de boboci, făcînd turul diferitelor secţii ale Centrului.

— Doar aşa, ca să vă dau o idee generală, le explica el.

Fireşte că trebuia să capete o idee generală, de vreme ce urmau să-şi îndeplinească inteligent munca – deşi prea multe nu trebuia să ştie; mai bine zis era convenabil să ştie cît mai puţin, ca să poată ajunge membri adevăraţi şi fericiţi ai colectivităţii. Căci, după cum ştia toată lumea, amănuntele sînt cheia virtuţii şi fericirii; din punct de vedere intelectual, generalităţile sînt doar un rău necesar. Nu filosofii, ci amatorii de traforaje şi colecţionarii de timbre alcătuiesc coloana vertebrală a oricărei societăţi.

— Mîine – adăuga el întotdeauna, zîmbindu-le cu o bunăvoinţă uşor ameninţătoare – o să vă apucaţi serios de treabă. N-o să mai aveţi vreme de generalităţi. Dar între timp…

Între timp se bucurau de un privilegiu. Direct din gura savantului în carnetul de notiţe. Băieţii scriau repede, repede, într-un ritm nebunesc.

Înalt şi oarecum firav, dar ţinîndu-se foarte drept, Directorul înaintă în încăpere. Avea bărbia cam lungă şi dinţii mari, destul de proeminenţi, pe care buzele lui groase şi frumos arcuite nu-i acopereau cu totul nici cînd tăcea. Să fi fost bătrîn, să fi fost tînăr? Cît să fi avut: treizeci de ani? Cincizeci? Cincizeci şi cinci? Era greu de spus. Şi, oricum, nici nu se punea această problemă; în acest an de stabilitate, 632 al Erei Ford, nici prin cap nu-ţi trecea să pui o asemenea întrebare.

— Voi începe cu începutul, spuse DCIC şi studenţii mai zeloşi înregistrară în carnete şi această intenţie: Vom începe cu începutul. Acestea – spuse el, cuprinzînd cu un gest larg toată aparatura – sînt incubatoarele. Şi, deschizînd o uşă bine izolată, le arătă nenumăratele stelaje cu eprubete numerotate. Le explică: — Aceasta este cota săptămînală de ovule. Ţinute la temperatura sîngelui. În timp ce gameţii masculini (şi deschise o altă uşă) trebuie păstraţi la o temperatură cu două grade mai mică, 35° în loc de 37°. Căldura normală a sîngelui duce la sterilitate. Berbecii ţinuţi în vată termogenă nu mai zămislesc miei.

Sprijinindu-se cu umărul de un stelaj cu incubatoare, în timp ce creioanele studenţilor mîzgăleau ilizibil pagini întregi, Directorul le prezentă o scurtă descriere a proceselor moderne de fertilizare; fireşte, mai întîi le vorbi despre realizarea ei pe cale chirurgicală:

— Operaţia e suportată voluntar pentru binele Societăţii, ca să nu mai vorbim că este răsplătită cu o primă echivalentă cu salariul pe şase luni.

Apoi continuă cu o descriere a tehnologiei folosite pentru conservarea şi menţinerea în viaţă a ovarului excizat pentru a se dezvolta în mod activ; trecu după aceea la consideraţii referitoare la temperatura optimă, la concentraţia de sare, la vîscozitate; se referi la lichidul în care erau păstrate ovulele recoltate ajunse la maturitate. Apoi, conducîndu-şi învăţăceii către mesele de lucru, le arătă efectiv cum se extrage acest lichid din eprubete; cum este lăsat să cadă picătură cu picătură pe lamelele special încălzite ale microscoapelor; cum ovulele conţinute de acest lichid sînt cercetate pentru a nu prezenta anomalii, apoi numărate şi transformate într-un receptacul poros; cum acest receptacul (şi acum îi duse pe studenţi să urmărească operaţia) este cufundat într-un bulion de cultură cald, un mediu nutritiv care conţine spermatozoizi în mişcare liberă – cu o concentraţie minimă de 100 000 pe centimetru cub, după cum insistă el să precizeze. De asemenea, le arătă cum, după zece minute, receptaculul este scos din lichid şi conţinutul său este examinat din nou; cum, dacă vreunul din ovule rămîne nefecundat, este supus din nou imersiunii, şi operaţia se repetă ori de cîte ori este nevoie; cum ovulele fecundate revin în incubator. Cele de tip Alfa şi Beta rămîn acolo, pînă la îmbutelierea lor definitivă; în schimb, cele de tip Gama, Delta şi Epsilon sînt scoase din nou afară după numai treizeci şi şase de ore, spre a fi supuse procesului Bokanovski.

— Procesul Bokanovski, repetă Directorul şi studenţii subliniară aceste cuvinte în însemnările de pe carnete.

Un ovul, un embrion, un adult – aceasta este evoluţia normală. Dar un ovul supus bokanovskificării va germina, va prolifera, se va diviza. Va da opt pînă la nouăzeci şi şase de noi muguri, iar fiecare mugur se va dezvolta într-un embrion perfect format, şi fiecare embrion va da un adult de talie normală. Se obţin deci nouăzeci şi şase de fiinţe umane, acolo unde înainte creştea doar una. Deci un mare progres.

— În esenţă, conchise DCIC, bokanovskificarea constă într-o serie de opriri ale dezvoltării. Noi întrerupem creşterea normală şi, lucru destul de paradoxal, oul reacţionează prin înmugurire.

Reacţionează prin înmugurire, notară repede creioanele.

Directorul arătă cu degetul: pe o bandă care înainta lent, un stativ cu eprubete intra într-o cutie mare de metal, în timp ce ieşea un alt stativ plin. Mecanismul scotea un zgomot monoton, ca al unei mîţe care toarce. Directorul le mai dădu un amănunt: trecerea eprubetelor prin mecanism durează opt minute. Opt minute de expunere puternică la raze X este maximum pe care-l pot suporta ovulele. Cîteva dintre ele chiar mor; cît priveşte restul, cele mai puţin sensibile se divid în două; majoritatea scot patru muguri; unele scot opt; toate sînt repuse în incubatoare de unde mugurii încep să se dezvolte; apoi, după două zile, eprubetele sînt răcite brusc şi verificate din nou. Mugurii dau la rîndul lor doi, patru sau opt muguri; după ce-au înmugurit, sînt trataţi cu alcool pînă aproape de distrugere; ulterior dau din nou semne de înmugurire, iar apoi mugurii din mugurul de muguri sînt lăsaţi să se dezvolte în pace – o nouă întrerupere dovedindu-se în general fatală. În acest răstimp, ovulul iniţial a avut posibilitatea de a se transforma în opt pînă la nouăzeci şi şase de embrioni.

— Veţi recunoaşte, deci, că este un progres remarcabil faţă de ceea ce se petrece în natură. Dar nu e vorba de nişte gemeni identici – nu doar de nişte gemeni, dubleţi sau tripleţi prăpădiţi ca în vremurile de demult ale viviparităţii, cînd se întîmpla uneori ca vreun ovul să se dividă accidental. Aici e vorba de zeci sau chiar sute de produse noi. Sute, repetă Directorul şi-şi deschise larg braţele de parcă ar fi împărţit cu generozitate pomeni. Sute!

Dar unul dintre studenţi făcu prostia de a întreba în ce constă avantajul.

— Vai, dragă băiete! se întoarse cu asprime Directorul împotriva lui. Dar ce, nu vezi? Chiar nu-ţi dai seama? Şi ridică mîna, adoptînd o expresie maiestuoasă: — Metoda Bokanovski reprezintă unul dintre instrumentele majore ale stabilităţii sociale!

Instrumentele majore ale stabilităţii sociale.

Bărbaţi standardizaţi, femei standardizare; în loturi uniforme. Întregul personal al unei fabrici alcătuit din produsele unui singur ovul bokanovskificat.

— Nouăzeci şi şase de gemeni identici lucrînd la nouăzeci şi şase de maşini identice! Glasul îi vibra de entuziasm: — Acuma ştiţi cum stăm. Pentru prima dată în istorie avem Comunitate, Identitate, Stabilitate.

Citase deci deviza întregii planete. Cuvinte măreţe.

— Dacă am putea extinde nelimitat bokanovskificarea, întreaga problemă ar fi pe deplin rezolvată.

Rezolvată prin fiinţe Gama standardizate, fiinţe Delta invariabile, fiinţe Epsilon uniforme. Milioane de gemeni identici. În sfîrşit, se aplicase la biologie principiul producţiei în masă.

— Dar, vai, clătină din cap Directorul, nu putem extinde bokanovskificarea la nesfîrşit.

Se părea că limita era de nouăzeci şi şase, iar media satisfăcătoare era de şaptezeci şi doi. Fabricarea cît mai multor loturi de gemeni identici din acelaşi ovar şi cu gameţii aceluiaşi mascul – asta era tot ce puteau realiza – tragic de puţin. Şi nici asta nu era uşor:

— Căci în natură e nevoie de treizeci de ani pentru ca două sute de ovule să ajungă la maturitate. Însă în momentul de faţă, aici şi acum, treaba noastră este să stabilizăm populaţia. Să tot dăm la nesfîrşit, cu picătura, cîte doi gemeni, vreme de un sfert de veac – ce rost ar avea?

Evident, n-avea nici un rost. Dar tehnica lui Podsnap accelerase extraordinar procesul de coacere. Se puteau asigura cel puţin o sută cincizeci de ovule mature în decurs de doi ani. Prin fertilizare şi bokanovskificare – cu alte cuvinte, o înmulţire cu 72 – obţii o medie de aproape unsprezece mii de fraţi şi surori în o sută cincizeci de loturi de gemeni identici, toţi de aceeaşi vîrstă, şi în numai doi ani.

— Iar în cazuri excepţionale, izbutim să obţinem dintr-un singur ovar peste cincisprezece mii de indivizi adulţi!

Făcîndu-i semn cu degetul unui tînăr blond şi rumen la faţă, care tocmai trecea pe acolo, îl strigă:

— Domnule Foster! Tînărul rumen se apropie. Ne poţi spune care a fost recordul atins pentru un singur ovar?

— În cadrul Centrului nostru, şaisprezece mii doisprezece, răspunse domnul Foster fără să şovăie măcar o clipă. Vorbea foarte iute, avea o mare vioiciune în ochii lui albaştri şi îi făcea o plăcere evidentă să citeze cifre: — Şaisprezece mii doisprezece din o sută optzeci şi nouă loturi de embrioni identici. Dar bineînţeles că unele centre tropicale au avut realizări şi mai mari. Cel din Singapore a produs adeseori peste şaisprezece mii cinci sute; iar cel din Mombassa a atins efectiv cifra de şaptesprezece mii. Însă realitatea este că se bucură de nişte avantaje speciale. Ar trebui să vedeţi ce puternic reacţionează un ovar de negresă la stimulii glandei pituitare! E de-a dreptul uimitor, cînd eşti deprins să lucrezi doar cu material european. Şi totuşi, adăugă el rîzînd (dar în ochi îi sticlea flacăra luptei, iar bărbia i se înălţa sfidător), totuşi, ne-am pus în gînd să-i batem dacă putem. Chiar în momentul de faţă lucrez la un minunat ovar Delta-Minus. Are doar optsprezece luni. Încă de pe acum a dat peste douăsprezece mii şapte sute de copii, fie deja decantaţi, fie în embrion. Şi încă mai produce din plin. Cred că o să-i batem în cele din urmă.

— Îmi place cum gîndeşti! strigă Directorul şi-l bătu prieteneşte pe umăr. Vino cu noi şi împărtăşeşte-le băieţilor ăstora experienţa şi priceperea dumitale de specialist.

Domnul Foster zîmbi modest şi răspunse:

— Cu plăcere.

Îi însoţi în Sala de Îmbuteliere unde activitatea intensă se desfăşura ordonat, într-un fel de zarvă armonioasă. Mai multe lifturi mici aduceau neîncetat, în valuri, din Banca de Organe din subsolul al doilea, fîşii de peritoneu proaspăt de scroafă, gata tăiate la dimensiunile corespunzătoare. Fîşş! Poc! şi uşiţele lifturilor se deschideau: operatorii de la îmbuteliere n-aveau nevoie decît să întindă mînă, să ia fîşiile şi să le introducă gata netezite în flacon şi, înainte ca acesta să fi înaintat pe banda rulantă dincolo de operator, fîşş! poc! altă bucată de peritoneu ieşea din adîncuri, gata să fie introdusă într-un alt flacon, următorul din acest nesfîrşit alai lent de pe banda transportoare.

Alături de Operatorii de la Îmbuteliere se aflau Normatorii. Procesiunea înainta; unul cîte unul, ovulele erau transferate din eprubetele lor în containerele mai mari; operatorii despicau cu abilitate căptuşeala peritoneului, lăsau să cadă unde trebuie ovulele în fază de morulă, turnau soluţia de ser fiziologic… şi flaconul trecea deja mai departe. Îi venea acum rîndul să fie etichetat de alţi lucrători specializaţi. Ereditatea, data fecundării, apartenenţa la unul sau altul din grupurile bokanovskificate – toate aceste detalii erau transferate de pe eprubetă pe flacon. Procesiunea înainta încet – de data asta nu mai era vorba de anonimat, ci de obiecte identificate şi numite; treceau printr-o deschizătură din perete către Sala de Predestinare Socială.

— Un fişier care ocupă optzeci şi opt de metri cubi, spuse încîntat domnul Foster cînd pătrunseră în această sală.

— Şi conţine toate informaţiile relevante, adăugă Directorul.

— Aduse la zi în fiecare dimineaţă.

— Şi coordonate în fiecare după-amiază.

— Constituind baza calculelor noastre.

— Atîţia indivizi de cutare sau cutare calitate, mai explică domnul Foster.

— Distribuiţi în cutare sau cutare cantitate.

— Ritmul optim de decantare din fiecare moment.

— Reciclarea promptă a rebuturilor neprevăzute.

— Ultrapromptă, repetă domnul Foster. Vai, dacă aţi şti cîte ore suplimentare a trebuit să lucrez după ultimul cutremur din Japonia! rîse bine dispus şi clătină din cap.

— Predestinatorii le trimit Fertilizatorilor toate cifrele.

— Iar aceştia le furnizează embrionii ceruţi.

— Şi flacoanele vin aici pentru a fi predestinate în tot amănuntul.

— După care sînt trimise la Banca de Embrioni de la subsol.

— Unde vom merge şi noi chiar acum.

Deschizînd o uşă, domnul Foster o luă înainte pentru a-i conduce pe scara care ducea la subsol.

Temperatura era în continuare tropicală. Coborîră într-un fel de amurg din ce în ce mai dens. Două uşi şi un coridor dublu asigurau etanşeitatea subsolului faţă de orice infiltrare posibilă a luminii de afară.

— Embrionii sînt ca filmul fotografic, le explică mucalit domnul Foster în timp ce deschidea a doua uşă. Nu suportă decît lumina roşie.

Şi, într-adevăr, bezna copleşitoare în care-l urmară studenţii era vizibilă şi stacojie, ca întunericul dindărătul pleoapelor închise într-o după-amiază de vară. Flacoanele pîntecoase aşezate în şiruri suprapuse străluceau ca nenumărate rubine, iar printre acestea se mişcau spectrele de un roşu mai întunecat al unor bărbaţi şi femei cu găvanele ochilor învineţite şi prezentînd simptome de lupus. Aerul vibra uşor de zumzetul şi huruitul maşinăriilor.

— Oferă-le cîteva cifre, domnule Foster, îi spuse Directorul, care se plictisise să mai vorbească.

Domnul Foster de-abia aştepta să le mai ofere cîteva cifre.

Sala era lungă de două sute douăzeci de metri, lată de două sute şi înaltă de zece. Făcu un semn în sus. Studenţii ridicară ochii către tavanul înalt, cu mişcarea găinilor care beau apă.

Erau trei rafturi: cel de la nivelul pardoselii, prima galerie şi a doua galerie.

Păienjenişul metalic al galeriilor suprapuse se pierdea în întuneric în toare direcţiile. În preajma lor trei fantome roşii descărcau neîncetat damigene de pe o scară rulantă.

Aceasta venea dinspre Sala Predestinării Sociale.

Fiecare flacon putea fi aşezat pe unul din cele cincisprezece rafturi, iar fiecare raft, deşi nu se vedea, era o bandă rulantă care se deplasa cu viteza de 33,3 centimetri pe oră. Opt metri pe zi în decurs de 267 de zile. În total 2 136 de metri. Un circuit al depozitului la nivelul pardoselii, unul la cel al primei galerii, jumătate pe cea de a doua galerie, iar în cea de-a două sute şaizeci şi şaptea dimineaţă la lumina naturală din Sala de Decantare. Existenţă independentă – chipurile.

— Dar în acest interval, încheie domnul Foster, noi am reuşit să le supunem la o serie întreagă de operaţii. Da, da, chiar foarte multe – rîse el triumfător şi atoateştiutor.

— Îmi place cum gîndeşti, îl lăudă din nou Directorul. Hai să ne continuăm turul. Dumneata, domnule Foster, le poţi explica totul.

Şi domnul Foster se conformă.

Le vorbi despre dezvoltarea embrionului în mediul de cultură oferit de peritoneu. Le dădu să examineze îndeaproape consistentul surogat de sînge cu care se hrănea embrionul. Le explică de ce trebuie stimulat cu placentină şi tyroxină. Le vorbi despre extractul de corpus luteum. Le arătă dispozitivele prin care acesta se injecta automat din doisprezece în doisprezece metri, începînd de la punctul 0 pînă la 2 040. Le vorbi despre acele doze sporite treptat de extract de glandă pituitară administrate pe ultimii nouăzeci şi şase de metri ai parcursului. Le descrise circulaţia maternă artificială, instalată în fiecare flacon la metrul 112; le arătă rezervorul de surogat sanguin, pompa centrifugă care menţine în circulaţie lichidul deasupra placentei şi-l împinge prin plămînul şi prin filtrul de excreţie. Se referi la tendinţa supărătoare către anemie a embrionului şi la dozele masive de extract de stomac de porc şi de ficat de mînz în stare de făt, care trebuiau administrate embrionului pentru a evita acest pericol.

Le arătă mecanismul simplu prin care, pe ultimii doi metri din fiecare porţiune de opt metri, toţi embrionii erau uşor clătinaţi simultan pentru a se familiariza cu mişcarea. Făcu o aluzie la gravitatea aşa-numitei „traume a decantării“ şi enumeră precauţiile luate pentru reducerea la minimum a acelui şoc primejdios, printr-o pregătire şi educare corespunzătoare a embrionului îmbuteliat. Le mai spuse că într-un punct situat în jurul celui de-al două sutelea metru se făceau teste pentru determinarea sexului. Le explică apoi sistemul de etichetare: un T pentru masculi, un cerc pentru femele, iar pentru hermafrodiţi – un semn de întrebare negru pe fundal alb.

— Căci, fireşte, zise domnul Foster, în marea majoritate a cazurilor, fertilitatea este pur şi simplu o pacoste. Un singur ovar fertil din o mie două sute ar fi întru totul suficient pentru scopurile noastre. Dar noi dorim să avem de unde alege. Şi bineînţeles că întotdeauna trebuie să ne luăm o amplă marjă de siguranţă. Ca atare, permitem dezvoltarea normală a unei cote mult mai mari, pînă la treizeci la sută dintre embrionii feminini. Celelalte femele primesc o doză de hormoni sexuali masculini la fiecare douăzeci şi patru de metri de pe restul parcursului. Rezultatul: la decantare sînt ca nişte viţele sterpe, oarecum hermafrodite – perfect normale din punct de vedere structural, dar sterile – afară doar de faptul că manifestă totuşi o uşoară tendinţă de a avea barbă (recunoscu el cu neplăcere). Sterilitatea lor este garantată. Şi asta ne permite în fine eliberarea din domeniul unei simple imitaţii servile a naturii şi pătrunderea în lumea mult mai interesantă a invenţiei umane.

Domnul Foster îşi frecă mîinile. Într-adevăr, nu se mulţumea doar să clocească embrioni – lucru pe care îl putea face orice vacă.

— Noi recurgem şi la predestinarea şi condiţionarea lor. Ne decantăm pruncii ca fiinţe umane socializate, Alfa sau Epsilon, ca viitori vidanjori sau ca viitori… (era cît pe-aci să spună „viitori Controlori Mondiali“, dar luînd seama, spuse:) viitori Directori de incubatoare.

DCIC primi cu un zîmbet complimentul.

Treceau prin dreptul metrului 320 de pe raftul 11. Un tînăr mecanic Beta-Minus lucra cu şurubelniţa şi şublerul la pompa de surogat sanguin. În timp ce răsucea şuruburile, huruitul motorului electric coborî cu un semiton, şi apoi cu încă unul. Jos, tot mai jos… O ultimă răsucire, o verificare a numărului de turaţii şi gata. Mecanicul înaintă spre pompa următoare şi făcu aceeaşi operaţie de reglaj.

— Aşa se reduce numărul de turaţii pe minut, explică domnul Foster. În felul acesta surogatul e furnizat mai încet; ca atare, trece prin plămîni la intervale mai lungi; deci embrionul primeşte mai puţin oxigen. Nimic nu poate fi mai bun decît lipsa de oxigen pentru a menţine un embrion sub nivelul normal.

Şi domnul Foster îşi frecă iarăşi mîinile cu extremă satisfacţie.

— Dar de ce trebuie să menţineţi un embrion sub nivelul normal? întrebă cu multă candoare un student.

— Dobitocule! strigă Directorul, care nu mai scosese de mult o vorbă. Dar nu ţi-a dat prin gînd că un embrion Epsilon trebuie să aibă şi o ereditate Epsilon şi un mediu Epsilon?

În mod evident, aşa ceva nu-i trecuse prin cap studentului, care se ruşină cumplit.

— Prin oxigenare precară, obţii o castă inferioară, explică domnul Foster, citînd o lozincă. Primul organ afectat este creierul, apoi scheletul. Cu 70 la sută din cantitatea normală de oxigen obţii pitici. Dacă o reduci şi mai mult, ies monştri fără ochi…

După o pauză, domnul Foster conchise:

— Care nu ne sînt de nici un folos. În schimb (şi vocea îi redeveni încrezătoare şi entuziastă), dacă am putea descoperi o tehnică pentru reducerea perioadei de maturizare, ce triumf, ce binefacere ar fi pentru Societate! Gîndiţi-vă la cal.

Se gîndiră.

— E deja matur la vîrsta de şase ani. Elefantul abia la zece ani. În schimb, omul nu este matur din punct de vedere sexual nici la treisprezece ani; iar maturitatea fizică o atinge doar la douăzeci de ani. De-aici, bineînţeles, şi acel rod al dezvoltării întîrziate – inteligenţa umană.

Şi apoi, după un răstimp, domnul Foster exclamă cu îndreptăţită indignare:

— Dar la Epsiloni nu avem nevoie de inteligenţă umană!

Şi mai rezultă din explicaţiile lui că Epsilonii n-au nevoie de inteligenţă şi nici nu o obţin. Dar cu toate că mintea de Epsilon se maturizează la zece ani, trupul de Epsilon nu este capabil de muncă decît de la optsprezece încolo. Ani îndelungaţi de imaturitate superfluă şi irosită. O, dacă dezvoltarea fizică ar putea fi accelerată pînă ar ajunge la fel de rapidă ca a unei vaci, ce economii imense ar realiza Comunitatea!

— Imense! murmurară şi studenţii, căci entuziasmul domnului Foster era molipsitor.

Apoi intră în detalii tehnice foarte specializate: vorbi despre coordonarea anormală între glandele endocrine care îi făcea pe oameni să crească atît de încet; postulă ca o explicaţie o mutaţie biologică. Dar oare efectele acesteia nu puteau fi inversate? Oare printr-o tehnică adecvată nu se putea modifica în sens invers embrionul individual Epsilon, pentru a atinge acelaşi nivel al normalului ca la cîini şi la vaci? Tocmai asta era problema, şi era pe cale de rezolvare.

La Mombassa, Pilkinton produsese indivizi maturi din punct de vedere sexual la vîrsta de patru ani şi din punct de vedere fizic la şase ani şi jumătate. Un adevărat triumf al ştiinţei, însă inutil din punct de vedere social. Femeile şi bărbaţii de şase ani nu manifestau destulă deşteptăciune pentru a îndeplini măcar treburile de nivelul Epsilon. Iar procesul era guvernat de principiul „totul sau nimic“: ori eşuai total în modificare, ori împingeai modificarea pînă la capăt. Se mai făceau încă eforturi pentru a găsi compromisul ideal între adulţii de douăzeci de ani şi cei de şase ani. Dar deocamdată aceste eforturi nu fuseseră încununate de succes. Domnul Foster oftă, clătinînd din cap.

Peregrinările lor prin asfinţitul stacojiu îi aduseseră în preajma metrului 170 de pe raftul 9. De la acest punct înainte, raftul era închis şi flacoanele îşi urmau ultima porţiune a călătoriei lor printr-un fel de tunel, întrerupt ici-colo de deschideri largi de doi sau trei metri.

— Condiţionare la căldură, spuse domnul Foster.

Tunelele cu aer cald alternau cu cele cu aer rece. Răcoarea se însoţea cu neplăcerile produse de puterea razelor X. Pînă în momentul decantării lor, embrionii aveau oroare de frig. Erau predestinaţi să emigreze la tropice, pentru a deveni mineri, filatoare la fabricile de mătase artificială şi oţelari. Ulterior, minţile lor aveau să vadă lucrurile la fel ca şi trupurile lor.

— Noi îi condiţionăm în aşa fel încît să se simtă bine la căldură, încheie domnul Foster. Colegii noştri de la etaj îi vor învăţa s-o iubească pe deplin.

— Iar acesta – interveni sentenţios Directorul –, acesta este secretul fericirii şi al virtuţii: să-ţi placă ceea ce eşti obligat să faci. Acesta este ţelul întregii condiţionări: să-i facă pe oameni să-şi îndrăgească destinul social implacabil.

În intervalul dintre două tuneluri, o infirmieră inspecta cu o seringă lungă şi subţire conţinutul gelatinos al unui flacon care trecea pe banda rulantă. Studenţii şi cele două autorităţi care-i însoţeau o priviră în tăcere cîteva clipe.

— Ei, Lenina? o interpelă domnul Foster cînd fata în sfîrşit retrase seringa şi-şi îndreptă spinarea.

Fata se întoarse tresărind. În ciuda roşeţii ca de lupus şi a ochilor învineţiţi de lumina aceea roşie, se vedea bine că e tare frumuşică.

— Henry! strigă ea şi zîmbetul ei roşu lăsă să se întrezărească un şirag de dinţi de mărgean.

— Şarmantă! Şarmantă! murmură Directorul şi, mîngîind-o uşurel de cîteva ori, fu şi el răsplătit cu un zîmbet destul de respectuos.

— Cu ce-i inoculezi? o întrebă domnul Foster, căutînd să adopte un ton cît mai profesional.

— Ah, febră tifoidă şi boala somnului, ca de obicei.

Domnul Foster le explică studenţilor:

— Muncitorii din zona tropicală încep să fie vaccinaţi încă de la metrul 150. Embrionii mai au încă branhii. Imunizăm peştii împotriva viitoarelor boli umane. Apoi, întorcîndu-se către Lenina, îi spuse: — La cinci fără zece pe acoperiş, ca de obicei.

— Fermecătoare, reluă Directorul şi, după ce o mai mîngîie o dată, îi urmă pe ceilalţi.

Pe raftul 10, şiruri de muncitori chimişti din generaţia viitoare erau condiţionaţi pentru a tolera bine plumbul, soda caustică, gudronul şi clorul. Primele exemplare dintr-un lot de două sute cincizeci de embrioni de viitori ingineri aerospaţiali tocmai treceau prin dreptul semnului de la metrul 1 100 de pe raftul 3. Un mecanism special asigura rotaţia constantă a containerelor. Domnul Foster le explică studenţilor:

— Pentru a le perfecţiona simţul echilibrului! Repararea exteriorului unei rachete în spaţiul extraterestru nu e deloc o treabă uşoară. Noi le încetinim circulaţia cînd sînt în poziţie ortostatică, pentru a fi pe jumătate flămînzi, şi le dublăm fluxul de surogat sanguin cînd sînt cu capul în jos. În felul acesta se deprind să lege bunăstarea lor de poziţia inversată, metastatică; de fapt, ei nu sînt cu adevărat fericiţi decît atunci cînd stau în cap… Mai apoi domnul Foster reluă: — Iar acum aş vrea să vă arăt nişte aspecte foarte interesante ale condiţionării viitorilor intelectuali Alfa-Plus. Avem un lot mare pe raftul 5. „La prima galerie“, strigă el cîtorva băieţi care începuseră să coboare spre nivelul inferior. Sînt cam pe la metrul 900, le explică el. Nu poţi efectua nici un fel de condiţionare intelectuală utilă pînă cînd fătul nu-şi pierde coada. Veniţi după mine.

Dar între timp Directorul se uită la ceas şi spuse:

— E trei fără zece, mă tem că nu mai avem timp să le arătăm embrionii intelectuali. Trebuie să urcăm la creşe pînă nu se trezesc copiii din somnul de după-amiază.

Domnul Foster se arătă dezamăgit:

— Măcar o privire să aruncăm în Sala de Decantare, se rugă el.

— Mă rog, mă rog, zîmbi indulgent Directorul. Dar numai o privire.

Capitolul II

Domnul Foster rămase singur în Sala de Decantare. Directorul Centrului şi studenţii se urcară în liftul cel mai apropiat care-i duse pînă la etajul cinci.

Incubatoare pentru bebeluŞi, SĂlile de condiŢionare neo-pavlovianĂ – anunţau inscripţiile de pe uşi.

Directorul deschise una dintre ele. Intrară într-o sală imensă şi goală, foarte luminoasă şi însorită, căci întregul perete sudic era alcătuit dintr-o singură fereastră. Vreo cinci-şase infirmiere, îmbrăcate în pantalonii şi jachetele de un alb imaculat ale uniformei de mătase artificială, cu părul ascuns aseptic sub bonete albe, erau ocupate cu aşezarea vazelor cu trandafiri de-a curmezişul pardoselii. Vaze imense, pline cu flori. Mii de petale, în plină maturitate, cărnoase şi mătăsoase, ca obrajii unui număr nesfîrşit de heruvimi, dar heruvimi care în lumina aceea atît de puternică nu erau numai trandafirii, de rasă ariană, ci şi chinezi cu chip luminos, dar şi mexicani, şi mai ales din cei apoplectici de atîta suflat în trîmbiţele celeste, sau palizi, palizi ca moartea, palizi ca albeaţa postumă a marmurei.

Infirmierele luară poziţia de drepţi la intrarea directorului.

— Expuneţi cărţile! le zise el sec.

Fără o vorbă, infirmierele executară ordinul. Printre vazele cu trandafiri etalară conform regulamentului cărţile – un şirag de volume mari cît nişte registre, deschise în chip atrăgător la cîte o imagine viu colorată a unui animal sălbatic, a unui peşte ori a unei zburătoare.

— Aduceţi copiii!

Infirmierele ieşiră repede din sală şi se întoarseră peste cîteva minute, fiecare din ele împingînd un fel de servantă pe rotile, avînd pe toate cele patru rafturi înconjurate de plasă de sîrmă o mulţime de copii de opt luni, toţi absolut identici (în mod evident era un grup bokanovskian) şi toţi îmbrăcaţi în kaki (întrucît fuseseră condiţionaţi pentru casta Delta).

— Aşezaţi-i pe podea!

Infirmierele descărcară copiii de pe servante.

— Acum întoarceţi-i în aşa fel încît să vadă florile şi cărţile.

O dată întorşi, copiii tăcură numaidecît, apoi începură să se tîrască în patru labe spre pozele acelea viu colorate, spre formele strălucitoare şi ochioase de pe paginile albe. În timp ce se apropiau, soarele ieşi dintr-o eclipsă momentană, cît fusese ascuns de un nor. Trandafirii se înflăcărară ca şi cum ar fi fost cuprinşi brusc de o patimă interioară; paginile strălucitoare ale cărţilor părură să se îmbibe de o semnificaţie nouă şi profundă. Din rîndurile copilaşilor aflaţi în patru labe se auziră mici ţipete de emoţie, aproape ca guiţatul unor purceluşi, împreună cu gîlgîieli şi ciripeli fericite.

Directorul îşi frecă încîntat mîinile:

— Excelent! Parc-ar fi făcut repetiţii!

Cei mai rapizi dintre tîrîtori îşi atinseseră deja ţinta. Mînuţele lor se întindeau nesigure, atingeau, apucau trandafirii transfiguraţi şi le smulgeau petalele ori îndoiau paginile ilustrate ale cărţilor. Directorul aşteptă pînă cînd îi văzu pe toţi ocupaţi astfel şi fericiţi. Apoi spuse calm:

— Acum, atenţie! Şi, ridicînd mîna, dădu semnalul.

Infirmiera-şefă, rămasă în picioare la tabloul de comandă din celălalt capăt al încăperii, apăsă pe o manetă.

Se produse o explozie violentă. O sirenă începu să geamă şi să ţipe, scoţînd sunete din ce în ce mai acute. Soneriile de alarmă sunară înnebunitor.

Copilaşii tresăriră şi începură să urle. Feţele li se schimonosiră de groază.

— Şi acum, strigă tare de tot Directorul (căci zgomotul era asurzitor), acum vom proceda la imprimarea forţată a lecţiei cu ajutorul unui uşor şoc electric.

Făcu iar un semn cu mîna şi infirmiera-şefă apăsă pe altă pîrghie. Ţipetele copilaşilor îşi schimbară brusc tonul. Era ceva deznădăjduit, aproape demenţial în chelălăitul strident şi spasmodic pe care-l scoteau. Trupuşoarele lor se răsuceau şi apoi înţepeneau, mîinile şi picioarele li se agitau de parcă ar fi fost trase de nişte fire nevăzute.

— Putem electrifica toată această porţiune a pardoselii, urlă Directorul în chip de explicaţie. Dar deocamdată ajunge! spuse el, şi-i făcu semn infirmierei.

Exploziile încetară, soneriile se opriră din stridenţa lor, ţipătul sirenei scăzu pînă cînd fu redus la tăcere. Trupurile care înţepeniseră în poziţii contorsionate se destinseră, iar ceea ce se părea a fi gemetele şi scîncetele unor copii anormali reveni încetul cu încetul la strigătul obişnuit – de frică.

— Daţi-le din nou florile şi cărţile!

Infirmierele executară comanda; dar, la apropierea trandafirilor, pînă şi la vederea aceloraşi imagini viu colorate cu Miau-Miau, Cucurigu şi Behehe, copilaşii se traseră îngroziţi înapoi; deodată ţipetele lor se înteţiră.

— Fiţi atenţi! strigă triumfător Directorul. Observaţi!

Cărţile şi pe de altă parte zgomotele asuzitoare, florile şi pe de altă parte şocurile electrice – în mintea copiilor, aceste noţiuni erau acum cuplate în perechi neiertător compromise; după două sute de repetiţii ale aceleiaşi lecţii sau ale uneia similare, aceste noţiuni vor fi legate indisolubil. Ceea ce omul a legat, natura nu mai poate desface.

— Or să crească păstrînd ceea ce psihologii din lumea veche numeau o ură „instinctivă“ faţă de cărţi şi flori. Reflexele lor vor fi condiţionate irevocabil. Copiii de acum vor fi feriţi toată viaţa de cărţi şi botanică. Directorul se întoarse către infirmiere: — Luaţi-i de aici!

Continuînd să ţipe, copilaşii îmbrăcaţi în kaki fură încărcaţi pe servantele cu rotile şi împinşi afară, lăsînd în urma lor doar un miros de lapte acru şi o linişte binevenită.

Unul dintre studenţi ridică mîna şi spuse că, deşi vede perfect de ce nu li se putea permite oamenilor din casta inferioară să irosească timpul Comunităţii Mondiale cu cărţile, şi-şi dă seama că rămîne în permanenţă cu riscul ca ei să citească vreun lucru de natură să de-condiţioneze în mod nedorit unul din reflexe, totuşi… mă rog, în legătură cu florile nu era prea lămurit. De ce atîta osteneală pentru a determina la cei din casta Delta o antipatie absolută faţă de flori?

Cu multă răbdare, Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare le dădu alte lămuriri: copiii sînt făcuţi să ţipe numai cînd văd un trandafir, din înalte raţiuni de politică economică. Cu nu prea multă vreme în urmă (cam cu vreun secol), copiii din castele Gama, Delta şi chiar Epsilon fuseseră condiţionaţi să iubească florile – florile în special şi natura sălbatică în general. Ideea era să-i faci să dorească să meargă la ţară ori de cîte ori aveau prilejul, şi astfel să-i obligi să folosească serviciile transportului public.

— Şi nu le-au folosit? întrebă studentul.

— Ba da, din plin. Dar n-au mai consumat nimic altceva, răspunse Directorul.

Şi el sublinie că primulele şi peisajele au un defect foarte grav: sînt gratuite. Dragostea de natură nu dă de lucru fabricilor. S-a luat atunci hotărîrea de a se interzice dragostea de natură, cel puţin în rîndurile castelor de jos; să se interzică dragostea de natură, dar nu şi tendinţa de a folosi serviciile mijloacelor de transport. Pentru că, fireşte, era esenţial ca ei să se ducă totuşi la ţară, chiar dacă urau natura. Problema era să se găsească o raţiune economică mai sănătoasă pentru consumarea transportului decît o simplă afecţiune pentru primule şi peisaje. Şi s-a găsit ceea ce trebuia.

— Astăzi, încheie directorul, condiţionăm masele să urască natura. Dar în acelaşi timp, le condiţionăm să iubească orice sport practicat în mijlocul naturii. Totodată, luăm măsurile de precauţie necesare pentru ca sporturile practicate în sînul naturii să implice folosirea unei aparaturi cît mai complicate. Aşa folosesc nu numai transportul, ci şi produsele industriale. Tocmai pentru asta sînt şi şocurile acelea electrice.

— Aha, înţeleg, spuse cu glas scăzut studentul şi tăcu, pierit de admiraţie.

Urmă un răstimp de linişte. Apoi, dregîndu-şi glasul, Directorul reluă:

— A fost odată ca niciodată, pe cînd Domnul Nostru Henry Ford mai sălăşluia încă pe pămînt, un băieţel numit Reuben Rabinovici. Reuben era născut din părinţi de limbă polonă. Directorul se întrerupse o clipă: — Presupun că ştiţi ce e polona, nu?

— O limbă moartă.

— Ca şi franceza şi germana, adăugă un alt student, grăbindu-se să-şi etaleze cunoştinţele şi să se pună bine cu profesorul.

— Dar „părinţi“? Ştiţi ce erau? îi interogă Directorul Centrului de Incubaţie şi Condiţionare.

Se lăsă o tăcere grea, stînjenitoare. Cîţiva dintre băieţi roşiseră. Încă nu învăţaseră să facă distincţia semnificativă, dar adeseori foarte delicată dintre pornografie şi ştiinţa pură. Într-un tîrziu, unul dintre ei avu curajul să ridice mîna:

— Pe vremuri, fiinţele omeneşti… erau… (şovăi, şi tot sîngele năvăli în obraji) mă rog, au fost… vivipare (vocea îi scăzu).

— Exact, îi zîmbi aprobator Directorul, încuviinţînd din cap.

— Şi copiii se decantau…

— „Se năşteau“, îl corectă Directorul.

— Ei, atunci se cheamă că erau părinţi… adică vreau să spun, nu copiii, bineînţeles… ceilalţi…

Şi bietul băiat se fîstîci de tot.

— Pe scurt, rezumă Directorul, părinţii erau tatăl şi mama. (Acum obscenităţile ce alcătuiau istoria ştiinţei răsunară ca pocnete şi trosnete în tăcerea păstrată de studenţi, care nici nu îndrăzneau să se uite unul la altul.) Mamă, repetă Directorul, cu glas tare, insistînd asupra termenului ştiinţific. Apoi se lăsă pe speteaza scaunului şi adăugă cu gravitate: — Mde, acestea sînt realităţile, oricît de neplăcute ar fi. Înţeleg ce simţiţi, dar majoritatea realităţilor istorice sînt neplăcute.

Reveni apoi la Micuţul Reuben – Micuţul Reuben, în camera căruia într-o seară maică-sa şi taică-su (Poc! Trosc!) uitară radioul deschis.

(– Căci să nu uitaţi că în vremurile acelea de obscenă reproducere vivipară, copiii erau întotdeauna crescuţi de părinţi şi nu în Centrele de Condiţionare ale Statelor Unite ale Lumii.)

În timp ce copilul dormea, s-a auzit deodată o emisiune de la Londra; şi a doua zi dimineaţă micuţul Reuben şi-a uimit Poc-ul şi Trosc-a (cei mai îndrăzneţi dintre studenţi începură să se rînjească unul la altul), repetînd cuvînt cu cuvînt o conferinţă lungă a acelui ciudat scriitor de demult („unul dintre foarte puţinii ale căror opere au fost lăsate de autorităţi să ajungă pînă la noi“), George Bernard Shaw, care, potrivit unei tradiţii binecunoscute şi confirmate de istorie, vorbea despre propriul său geniu. Pentru Poc-ul şi Trosc-a lui Reuben (chicote şi priviri cu subînţeles între studenţi), această conferinţă era fireşte absolut de neînţeles şi, închipuindu-şi că băiatul lor a înnebunit brusc, au trimis după doctor. Din fericire, acesta, ştiind englezeşte, a recunoscut textul rostit de Shaw la radio cu o seară înainte, a prins sensul celor întîmplate şi a trimis un articol pe această temă la o revistă medicală.

— Se descoperise deci principiul hipnopediei, al educaţiei în timpul somnului.

DCIC făcu o pauză impresionantă, pentru efect.

— Principiul fusese descoperit, explică el, dar a mai trebuit să treacă mulţi, foarte mulţi ani pînă să poată fi valorificat practic. Cazul micuţului Reuben s-a petrecut la numai 23 de ani după lansarea pe piaţă a primului automobil Model T al Domnului Nostru Henry Ford. (Şi aici Directorul îşi făcu semnul T-ului pe burtă, urmat de evlavie de toţi studenţii.) Şi totuşi…

Studenţii notară energic, cu un zel vecin cu furia: Hipnopedia, folosită oficial pentru prima dată în anul 214 după Ford. De ce nu a fost folosită anterior? Două motive: (a)…

— Aceşti primi experimentatori, spunea DCIC, se aflau pe o pistă falsă. Ei au crezut că hipnopedia ar putea fi transformată într-un instrument de educaţie intelectuală.

(Un băieţel adormit pe partea dreaptă, cu braţul drept întins înainte şi palma atîrnîndu-i moale peste marginea patului. Printr-un grătar rotund din peretele lateral al unei cutii mari de lemn un glas rosteşte blînd:

„Nilul este cel mai lung fluviu din Africa şi al doilea ca lungime dintre rîurile de pe întreg globul. Deşi este depăşit cu puţin ca lungime de Mississippi-Missouri, Nilul se află în fruntea fluviilor din punctul de vedere al lungimii bazinului său, care străbate 35 de grade latitudine…“

A doua zi dimineaţă, la micul dejun, cineva îl întreabă:

— Tommy, ştii care este cel mai lung fluviu din Africa?

Băieţelul clatină din cap.

— Dar nu-ţi aminteşti ceva care începe aşa: „Nilul este cel mai lung fluviu…“

— „Nilul-este-cel-mai-lung-fluviu-din-Africa- şi-al-doilea-ca-lungime-dintre-rîurile-de-pe-întreg- globul…“ Cuvintele ţîşneau pur şi simplu din gura lui: „Deşi-este-depăşit-cu-puţin…“

— Ei, spune acum, care este cel mai lung fluviu din Africa?

Copilaşul se holbează în gol.

— Nu ştiu.

— Bine, Tommy, dar Nilul…

— „Nilul-este-cel-mai-lung-fluviu-din-Africa- şi-al-doilea…“

— Ei, Tommy, atunci care e cel mai lung fluviu?

Tommy izbucneşte în plîns şi urlă:

— Nu ştiu, nu ştiu!)

Directorul explică limpede că tocmai acest urlet i-a descurajat pe cei dintîi cercetători care şi-au abandonat experienţele. Nimeni n-a mai încercat să-i înveţe pe copii lungimea Nilului prin somn. Şi pe bună dreptate. Nu poţi învăţa o ştiinţă dacă nu ştii despre ce e vorba.

— Pe cînd, dacă ar fi început doar cu educaţia morală… spuse Directorul pornind spre uşă. Studenţii îl urmară, notînd cu disperare în timp ce mergeau şi apoi în timp ce urcau cu liftul. „Educaţia morală care niciodată, în nici o împrejurare, nu trebuie să fie raţională.“

„Linişte, linişte“, şopti un megafon tocmai cînd coborau din lift la etajul 14 şi „Linişte, linişte“, repetară neobosit, la intervale regulate, megafoanele plasate de-a lungul fiecărui coridor pe care-l străbătură. Automat studenţii, şi chiar şi Directorul, începură să meargă în vîrful picioarelor. Bineînţeles, ei aparţineau castei Alfa; dar chiar şi membrii acestei caste au fost foarte bine condiţionaţi. „Linişte, linişte“. Pînă şi aerul etajului 14 vibra de acest imperativ categoric.

După cincizeci de metri de mers în vîrful picioarelor, ajunseră la o uşă pe care Directorul o deschise cu multă grijă. Păşiră peste prag şi intrară în semiobscuritatea unui dormitor uriaş cu obloanele trase. De-a lungul pereţilor erau înşirate optzeci de pătuţuri. Se auzeau sunetul uşor al respiraţiei regulate şi un murmur neîncetat, ca al unor glasuri foarte slabe care şoptesc ceva în depărtare.

La intrarea lor, o infirmieră se ridică în picioare şi luă poziţia de drepţi în faţa Directorului.

— Ce lecţie se predă azi după-amiază? întrebă acesta.

— Primele patruzeci de minute am avut „Bazele educaţiei sexuale“, răspunse infirmiera. Acum am trecut la „Conştiinţa elementară de clasă“.

Directorul colindă încet întregul şir de pătuţuri. Cu trupurile relaxate în puterea somnului, cu obrăjorii trandafirii, optzeci de băieţei şi fetiţe stăteau în aşternutul lor curat şi respirau uşurel. De sub fiecare pernă se înălţa o şoaptă. DCIC se opri şi, aplecîndu-se asupra unuia dintre pătuţuri, ascultă cu atenţie, apoi zise:

— Spuneai că e „Conştiinţa elementară de clasă“? Hai să auzim textul, repetat ceva mai tare la megafon.

Din peretele situat la capătul dormitorului ieşea în afară un megafon. Directorul se îndreptă spre el şi apăsă un buton.

„…toţi sînt îmbrăcaţi în verde“, spunea un glas blînd, dar foarte răspicat, aflat în mijlocul rostirii unei propoziţii, „iar copiii Delta sînt îmbrăcaţi în kaki. Ah, nu, mie nu-mi place să mă joc cu copiii Delta! Şi Epsilonii sînt încă şi mai răi! Sînt aşa de proşti, că nici nu ştiu să scrie ori să citească. Şi, pe urmă, sînt îmbrăcaţi în negru, care e o culoare nesuferită. Vai, ce tare mă bucur că eu sînt Beta!“

Urmă o pauză; apoi glasul reluă:

„Copiii Alfa sînt îmbrăcaţi în gri. Ei muncesc mult mai mult decît noi pentru că sînt extraordinar de deştepţi. De fapt, mie îmi pare grozav de bine că sînt Beta, pentru că nu trebuie să fac o muncă atît de grea. Şi, pe urmă, noi o ducem mult mai bine decît copiii Gama şi copiii Delta. Copiii Gama sînt proşti. Toţi sînt îmbrăcaţi în verde, iar copiii Delta sînt îmbrăcaţi în kaki. Ah, nu, mie nu-mi place să mă joc cu copiii Delta. Şi Epsilonii sînt încă şi mai răi. Sînt aşa de proşti, că nici nu ştiu să scrie ori să citească…“

Directorul apăsă din nou pe buton. Vocea tăcu. Doar duhul ei nevăzut şi subţire ca aburul continuă să zumzăie de sub cele optzeci de pernuţe.

— Pînă se trezesc vor auzi repetate vorbele acestea încă de vreo patruzeci sau cincizeci de ori; la fel şi joi, la fel şi sîmbătă. O sută douăzeci de repetiţii de trei ori pe săptămînă timp de treizeci de luni. După care trec la o lecţie mai avansată.

Trandafirii şi şocurile electrice, uniformele kaki ale copiilor Delta şi o duhoare uşoară de răşină Assa fetida – îmbinate indisolubil înainte chiar de a învăţa copilul să vorbească. Dar condiţionarea fără cuvinte este elementară şi generală; ea nu poate imprima distincţiile mai fine, nu poate inculca tiparele mai complexe de comportament. Pentru asta trebuie să recurgi la cuvinte, dar la cuvinte fără sens. Pe scurt, la hipnopedie.

— Cea mai mare forţă moralizatoare şi socializantă a tuturor timpurilor.

Studenţii îşi notau în carneţele. Direct de la sursă.

Directorul apăsă încă o dată pe buton.

„…extraordinar de deştepţi“, tocmai spunea vocea aceea insinuantă şi neobosită. „De fapt, mie îmi pare grozav de bine că sînt Beta, pentru că…“

Nu chiar ca picăturile de apă, deşi e adevarat că apa poate găuri pînă şi cel mai tare granit; mai degrabă ca picăturile de ceară pentru sigilii, picături lichide care se lipesc, se încrustează, se încorporează în materia pe care cad, pînă cînd toată stînca devine o pată stacojie.

— Pînă cînd, în cele din urmă, mintea copilului se contopeşte cu aceste sugestii şi suma sugestiilor formează mintea copilului. Şi nu numai mintea copilului. Şi mintea adultului – pentru toată viaţa. Mintea care judecă, şi doreşte, şi decide – alcătuită din aceste sugestii. Dar toate aceste sugestii sînt sugestiile noastre ! – rosti răspicat Directorul, aproape clamîndu-şi triumful. Sugestii din partea Statelor Unite ale Lumii. Şi bătu cu pumnul în masa cea mai apropiată. De unde rezultă ideea că…

Un zgomot îl făcu să întoarcă privirile spre pătuţuri.

— O, sfinte Ford! coborî el glasul. Na, c-am trezit copilaşii.