Philippa Gregory, The Lady of the Rivers

Copyright © 2011 by Philippa Gregory Limited

Originally published by Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

© 2012, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea

în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5596-0

ISBN PDF: 978-973-46-5597-7

ISBN print: 978-973-46-5567-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Visual Press/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PHILIPPA GREGORY, una dintre cele mai renumite scriitoare britanice contemporane de ficţiune istorică, s-a născut în 1954, în Kenya. La vârsta de doi ani, s-a mutat în Anglia împreună cu familia. A absolvit secţia de istorie a Universităţii din Sussex şi şi-a luat doctoratul în literatura secolului al XVIII-lea la Universitatea din Edinburgh. A lucrat o vreme ca jurnalist şi producător la radio BBC, însă pasiunea pentru istorie şi literatură a îndemnat-o să se dedice scrisului. Autoare prolifică, Philippa Gregory a publicat până în prezent peste douăzeci de romane, dintre care amintim: Windeacre (1987), The Favoured Child (1989), A Respectable Trade (1992), The Other Boleyn Girl (2001; Surorile Boleyn, Polirom, 2008, 2013), distins un an mai târziu cu premiul Parker Romantic Novel of the Year şi ecranizat de studiourile Miramax, The Queen’s Fool (2003), The Virgin’s Lover (2004), The Constant Princess (2005; Prinţesa statornică, Polirom, 2015), The Boleyn Inheritance (2006; Moştenirea Boleyn, Polirom, 2009, 2014), The Other Queen (2008), The White Queen (2009; Regina albă, Polirom, 2010, 2014), The Red Queen (2010; Regina roşie, Polirom, 2011, 2014), The Kingmaker’s Daughter (2012; Fiica eminenţei cenuşii, Polirom, 2013), Changeling (2012; Copilul zânelor, Polirom, 2013), The White Princess (2013; Prinţesa albă, Polirom, 2015). Cărţile sale s-au bucurat de un succes răsunător în întreaga lume şi au fost deja traduse în foarte multe limbi.

Pentru Victoria

Castelul Beaurevoir, în apropiere de Arras, Franţa, vara-iarna anului 1430

Fata, un neobişnuit trofeu de război, şade cuminte, ca un copil ascultător, pe un scăunel din colţul celulei. La picioarele ei, pe paie, se află rămăşiţele cinei ce i s-a servit pe o farfurie plată de cositor. Observ că unchiul meu i-a trimis bucăţi bune de carne şi chiar pâine albă de la propria-i masă; însă ea a mâncat foarte puţin. Mă trezesc cercetând-o amănunţit cu privirea, de la cizmele de călărie băieţeşti până la capişonul care îi ascunde părul castaniu tuns scurt, ca şi cum ar fi un animal exotic ţinut în cuşcă pentru plăcerea noastră, ca şi cum ne-ar fi trimis cineva un pui de leu tocmai din Etiopia, pentru amuzamentul măreţei familii de Luxemburg, ca să-l avem în colecţia noastră. În spatele meu, o doamnă îşi face cruce şi întreabă în şoaptă:

— E vrăjitoare?

Nu ştiu. Cum poţi şti aşa ceva?

— E ridicol! exclamă cu îndrăzneală strămătuşa mea. Cine a poruncit ca biata fată să fie pusă în lanţuri? Deschideţi uşa în clipa asta!

Străjerii mormăie încurcaţi, încercând să dea vina unii pe alţii, apoi unul răsuceşte cheia cea mare în uşa celulei şi strămătuşa intră cu paşi hotărâţi. Fata – cred că are şaptesprezece sau optsprezece ani, doar cu câţiva ani mai mult ca mine – ridică privirea pe sub bretonul zbârlit când strămătuşa se opreşte în faţa ei, apoi se ridică încet în picioare, îşi scoate pălăria şi schiţează o plecăciune stângace.

— Sunt lady Jehanne, Demoiselle de Luxemburg¹, spune strămătuşa. Te afli în castelul lordului John de Luxemburg. (Face semn spre mătuşa mea.) Aceasta e soţia lui, stăpâna castelului, Jehanne de Bethune, iar aceasta e strănepoata mea, Jacquetta.

Fata ne priveşte stăruitor şi înclină uşor capul în direcţia fiecăreia. Când se uită la mine, simt cum ceva îmi atrage voit atenţia, palpabil precum atingerea fugară a unor degete pe ceafă, o şoaptă vrăjită. Mă întreb dacă în spatele ei stau într-adevăr doi îngeri păzitori, cum susţine ea, şi dacă simt tocmai prezenţa lor.

— Ştii să vorbeşti, fata mea? întreabă strămătuşa văzând că ea nu zice nimic.

— O, da, milady! răspunde aceasta cu accentul aspru al provinciei Champagne.

Îmi dau seama că e adevărat ce se spune despre ea: nu-i decât o simplă ţărancă, deşi a condus o armată şi a încoronat un rege.

— Îmi dai cuvântul tău că nu vei fugi dacă pun să ţi se scoată lanţurile de la picioare?

Fata şovăie, de parcă ar avea de ales.

— Nu, nu pot.

Strămătuşa zâmbeşte.

— Înţelegi ce înseamnă eliberarea pe cuvânt de onoare? Pot să te slobod de-aici, ca să locuieşti împreună cu noi în castelul nepotului meu, dar trebuie să promiţi că nu vei fugi.

Fata întoarce capul, încruntându-se, de parcă ar asculta un sfat, apoi face un gest de tăgadă.

— Cunosc cuvântul de onoare. Ca atunci când un cavaler îi făgăduieşte ceva altui cavaler. Există reguli, ca la turnir. Eu nu sunt aşa. Vorbele mele sunt adevărate, nu ca poemul unui trubadur. Iar ce se-ntâmplă nu-i o joacă pentru mine.

— Fata mea, cuvântul de onoare nu-i o joacă! o întrerupe mătuşa Jehanne.

Fata se uită la ea.

— O, ba este, milady! Nobilii nu iau în serios lucrurile astea. Nu le iau în serios cum le iau eu. Se joacă de-a războiul şi scornesc reguli. Ies călare şi fac prăpăd la fermele oamenilor cumsecade şi râd lăsând în urma lor să ardă acoperişurile de stuf. De altfel, nu pot făgădui nimic. Sunt deja legată de-o făgăduială.

— Faţă de cel care-şi spune pe nedrept regele Franţei?

— Faţă de Împăratul Cerului.

Strămătuşa amuţeşte câteva clipe, reflectând.

— Voi cere să ţi se scoată lanţurile şi să fii păzită, ca să nu poţi fugi; vei putea veni să stai cu noi, în odăile noastre. Cred că faptele pe care le-ai făcut de dragul ţării tale şi al prinţului vostru au fost măreţe, Ioana, deşi greşite. Nu vreau să te ştiu prizonieră în lanţuri aici, sub acoperişul meu.

— Îi veţi cere nepotului vostru să mă elibereze?

Strămătuşa şovăie.

— Nu pot să-i poruncesc, însă voi face tot ce-mi stă în puteri ca să te întorci acasă la tine. Şi, în orice caz, nu-l voi lăsa să te dea pe mâinile englezilor.

La auzul ultimului cuvânt, fata se cutremură şi face semnul crucii, lovindu-şi fruntea şi pieptul cu putere într-un gest de-a dreptul caraghios, cum s-ar închina un ţăran ca să scape de piaza-rea. Mă văd silită să-mi înăbuş râsul, ceea ce atrage spre mine privirea ochilor negri ai fetei. Îi explic:

— Englezii sunt simpli muritori. N-au puteri mai mari decât muritorii de rând. N-ai de ce să te temi de ei, n-ai de ce să-ţi faci cruce când le auzi numele.

— Nu mă tem de ei! Nu-s atât de neghioabă încât să mă tem de puterile lor. Nu de asta mă tulbur, ci pentru că ei îmi cunosc mie puterile. De asta văd în ei o primejdie atât de mare. Le este o frică nebună de mine. Se tem de mine atât de tare, încât mă vor face una cu pământul din clipa în care le voi cădea în mâini. Pentru ei sunt urgia, spaima care-i bântuie noaptea.

— Cât trăiesc eu, nu vor pune mâna pe tine! o încredinţează strămătuşa.

Ioana îşi aţinteşte privirea în ochii mei, o privire aspră şi întunecată, ca pentru a afla dacă am auzit şi eu, în vorbele acestea sincere, ecoul unei făgăduieli cu totul deşarte.

Strămătuşa crede că dacă o ia pe Ioana în tovărăşia noastră, vorbeşte cu ea, îi potoleşte ardoarea religioasă şi poate chiar o educă, fata se va lăsa convinsă cu timpul să poarte veşminte femeieşti şi tânăra luptătoare care a fost doborâtă din şaua calului alb la Compiégne se va preschimba, ca la împărtăşanie, numai că pe dos, din vin tare în apă, devenind o tânără la locul ei între doamnele de companie, care ascultă de porunci, nu de dangătul clopotelor din biserici. Şi poate că atunci vor uita de ea englezii, care ne cer să le predăm vrăjitoarea ucigaşă, această fiinţă nici femeie, nici bărbat. Dacă nu vom avea să le oferim decât o domnişoară de companie pocăită şi supusă, poate că asta-i va mulţumi şi se vor duce mai departe în drumul lor sângeros.

În ce-o priveşte, Ioana e istovită de înfrângerile recente şi de neliniştea pe care i-o trezeşte gândul că regele pe care l-a încoronat nu e demn de Sfântul Mir, că duşmanul pe care-l pusese pe fugă s-a întors să o înfrunte şi că misiunea pe care i-a încredinţat-o Dumnezeu Însuşi devine din ce în ce mai puţin posibilă. Tot ceea ce a făcut-o să devină Sfânta Fecioară în faţa oştirii ei adoratoare e pus sub semnul îndoielii. Şi sub influenţa bunătăţii stăruitoare a strămătuşii mele, redevine o fată stângace de la ţară: fără nimic deosebit.

Desigur că toate domnişoarele de companie ale strămătuşii vor să afle povestea acestei aventuri ce se sfârşeşte cu o înfrângere lentă, perfidă, iar acum că Ioana îşi petrece zilele împreună cu noi, învăţând să fie o fată oarecare şi nu Fecioara luptătoare, îşi găsesc curajul s-o întrebe.

— Cum de-ai fost aşa de curajoasă? vrea să ştie una dintre ele. De unde ai învăţat să fii aşa de curajoasă? În luptă, vreau să zic.

Întrebarea o face pe Ioana să zâmbească. Suntem cu totul patru fete tinere, aşezate în iarbă pe malul şanţului de apărare al castelului, trândăvind ca nişte copii. Soarele de iulie arde cu putere, iar păşunile dimprejurul castelului se văd în depărtare tremurând în arşiţa zilei; până şi albinele sunt leneşe – zumzăie cât zumzăie, apoi se prăbuşesc amuţite pe flori de parcă ar fi bete. Am ales să ne aşezăm în umbra deasă a celui mai înalt turn; când şi când auzim în spatele nostru, în apa sticloasă din şanţ, gâlgâitul slab al câte unui crap ce se ridică la suprafaţă.

Ioana stă cu picioarele răşchirate, ca un băietan, cu o mână muiată în apă şi cu pălăria peste ochi. În coşul de lângă mine aşteaptă nişte cămăşi pe jumătate cusute, pe care ar trebui să le tivim pentru copiii săraci din satul vecin, Cambrai. Însă domnişoarele de companie ocolesc munca de orice fel, Ioana nu se pricepe câtuşi de puţin la cusut, iar eu am în mână preţiosul pachet de cărţi de joc al strămătuşii; le amestec, le tai şi rămân cu privirea pierdută la ilustraţiile de pe ele.

— Ştiam că m-a chemat Dumnezeu, răspunde simplu Ioana. Şi că El mă va apăra, aşa că nu m-am temut deloc, nici măcar în cele mai crâncene bătălii. El m-a prevenit că voi fi rănită, dar că nu voi simţi pic de durere, aşa că am ştiut că voi putea lupta mai departe. Ba chiar mi-am prevenit soldaţii că voi fi rănită în ziua aceea. Am ştiut înainte să pornesc la luptă. Am ştiut pur şi simplu.

— Auzi cu adevărat voci? o întreb eu.

— Dar tu?

Întrebarea e atât de frapantă, încât fetele se răsucesc iute şi-şi aţintesc ochii asupra mea. Mă trezesc că roşesc sub privirea lor stăruitoare, de parcă aş fi făcut ceva ruşinos.

— Nu! Nu!

— Atunci ce?

— La ce te referi?

— Ce auzi? întreabă ea pe un ton firesc, ca şi cum toţi oamenii ar auzi câte ceva.

— Păi nu tocmai voci, răspund.

— Dar atunci ce auzi?

Arunc o privire în spate, de parcă m-aş aştepta ca peştii să se ridice la suprafaţa apei ca să tragă cu urechea.

— Când urmează să moară cineva din familia mea, aud un zgomot. Un zgomot aparte.

— Ce fel de zgomot? întreabă Elizabeth, una dintre fete. Nu ştiam! Eu l-aş putea auzi?

— Tu nu faci parte din casa mea! răspund enervată. Desigur că nu l-ai auzi! Ar trebui să fii urmaşa… şi oricum, n-ai voie să vorbeşti niciodată despre treaba asta. De fapt, nici n-ar trebui să asculţi! N-ar trebui să-ţi spun!

— Ce fel de zgomot? întreabă iarăşi Ioana.

— Ca un cântec, răspund şi o văd dând aprobator din cap, ca şi cum ar fi auzit şi ea cântece. Se spune că e glasul Melusinei, cea dintâi doamnă a Casei de Luxemburg, continui în şoaptă. Se spune că era zeiţă a apei şi a ieşit din fluviu ca să devină soţia celui dintâi duce, însă n-a putut să ducă traiul de muritoare. Se întoarce ca să jelească pierderea copiilor ei.

— Şi când ai auzit-o?

— În noaptea când a murit surioara mea. Am auzit ceva şi am ştiut pe dată că e Melusina.

— Dar de unde ai ştiut că-i ea? întreabă în şoaptă cealaltă domnişoară de companie, de teamă să nu fie exclusă din conversaţie.

Ridic din umeri şi Ioana zâmbeşte, ca pentru a întări că există unele adevăruri ce nu pot fi explicate.

— Am ştiut, pur şi simplu. Parcă i-aş fi recunoscut vocea, parcă aş fi cunoscut-o dintotdeauna.

— E adevărat, ştii pur şi simplu, încuviinţează Ioana. Dar de unde ştii că vine de la Dumnezeu şi nu de la diavol?

Stau la îndoială ce să răspund. Orice întrebare de natură spirituală ar trebui să i-o adresez duhovnicului meu sau măcar mamei ori strămătuşii. Însă cântecul Melusinei, fiorul rece de pe spinare şi viziunile pe care le am uneori, în care îmi apar tot soiul de lucruri nevăzute – lucruri pe jumătate pierdute ce se topesc câteodată după un colţ, un cenuşiu mai luminos într-un amurg cenuşiu, un vis prea limpede ca să fie uitat, o prevestire abia întrezărită, dar niciodată ceva ce să pot descrie –, aceste lucruri sunt prea firave pentru a le rosti cu glas tare. Cum aş putea întreba ce înseamnă ele, când nu pot nici măcar să le exprim în cuvinte? Cum aş putea îndura să le denumească cineva cu stângăcie sau, şi mai rău, să încerce să le explice? E ca şi cum aş vrea să cuprind în căuşul palmelor apa verzuie din şanţul de apărare.

— N-am întrebat niciodată. Pentru că e un fleac. Ca atunci când intri într-o odaie în care e linişte, dar ştii, îţi dai seama că e cineva înăuntru. Nu auzi şi nici nu vezi pe nimeni, ci ştii pur şi simplu. Aşa e şi cu ceea ce aud. Nu mă gândesc niciodată că ar fi un dar venit de la Dumnezeu sau de la diavol. Nu înseamnă nimic.

— Vocile mele vin de la Dumnezeu, spune cu siguranţă deplină Ioana. Ştiu. Dacă n-ar fi adevărat, atunci aş fi pierdută cu totul.

— Aşadar, poţi ghici viitorul? mă întreabă Elizabeth copilăroasă.

Îmi strâng degetele pe cărţile de joc.

— Nu. Şi cărţile astea nu folosesc la ghicitul viitorului, sunt doar pentru joc. Sunt simple cărţi de joc. Eu nu ghicesc viitorul. Nu mi-ar îngădui strămătuşa, chiar dacă m-aş pricepe.

— Ghiceşte-mi-l!

— Sunt simple cărţi de joc, repet. Nu sunt ghicitoare.

— O, trage o carte pentru mine şi ghiceşte-mi! îmi cere Elizabeth. Şi Ioanei. Ce se va alege de ea? De bună seamă că vrei să ştii ce se va întâmpla cu Ioana, nu?

— N-ar însemna nimic, îi spun Ioanei. Am adus cărţile doar ca să jucăm.

— Sunt foarte frumoase, observă ea. M-au învăţat la curte să joc cu nişte cărţi la fel ca astea. Ce culori vii au!

I le dau, spunându-i cu invidie când o văd cum le răsfiră în mâinile ei bătătorite:

— Umblă cu binişorul cu ele, sunt foarte valoroase! Demoiselle mi le-a arătat când eram mică şi mi-a spus cum se numesc toate pozele. Mi le împrumută fiindcă-mi place foarte mult să joc cărţi. Dar i-am promis că voi avea grijă de ele.

Ioana îmi dă pachetul înapoi şi, cu toate că e grijulie şi mâinile mele sunt pregătite să le primească, una dintre cărţile groase cade între noi, pe iarbă, cu faţa în jos.

— O! Îmi pare rău! exclamă Ioana ridicând repede cartea.

Simt ceva ca o şoaptă, ca o răsuflare răcoroasă de-a lungul şirei spinării. Pajiştea din faţa mea şi vacile ale căror cozi zvâcnesc alene în umbra copacilor îmi par foarte depărtate, ca şi cum noi două am fi închise sub un clopot de sticlă, doi fluturi sub o cupă transparentă, într-o altă lume. Mă aud spunându-i:

— Acum ai face bine să te uiţi la ea.

Ioana se uită la ilustraţia pictată în culori vii, face ochii puţin mai mari şi mi-o arată.

— Ce înseamnă?

Poza înfăţişează un bărbat îmbrăcat în livrea albastră, atârnat cu capul în jos de un picior pe care-l ţine întins, în timp ce piciorul celălalt stă îndoit, cu vârful degetelor lipite de cel întins, ca şi cum ar dansa suspendat în aer, întors de-a-ndoaselea. Are mâinile la spate, una într-alta, ca pentru plecăciune; vedem amândouă cascada veselă a părului său albastru. Stă atârnat cu capul în jos şi zâmbeşte.

— Le Pendu, citeşte Elizabeth. Ce îngrozitor! Ce înseamnă? O, de bună seamă, nu înseamnă că…?

Se întrerupe.

— Nu înseamnă că vei fi spânzurată, îi spun repede Ioanei. Aşadar, să nu crezi aşa ceva. E doar o carte de joc, nu poate să însemne una ca asta.

— Totuşi, ce înseamnă? întreabă cealaltă, deşi Ioana tace, de parcă n-ar fi cartea ei, n-ar fi soarta ei cea pe care refuz s-o prezic.

— Spânzurătoarea lui e formată de doi copaci care cresc, spun eu, trăgând de timp sub privirea solemnă a Ioanei, cu ochii ei căprui. Asta înseamnă primăvară, reînnoire şi viaţă, nu moarte. Şi omul stă în echilibru între cei doi copaci: e însuşi centrul învierii.

Ioana dă din cap aprobator.

— Copacii i se înclină, iar el e fericit. Şi priveşte: nu-i spânzurat de gât, ca să moară, ci legat de picior. Dacă ar vrea, ar putea să se întindă şi să se dezlege. Ar putea să se elibereze dacă ar vrea.

— Dar nu se eliberează, remarcă fata cealaltă. E ca un saltimbanc, un acrobat. Asta ce înseamnă?

— Înseamnă că se află acolo de bună voie, aşteaptă de bună voie, îngăduind să fie suspendat în aer de un picior.

— Să fie o jertfă vie? rosteşte rar Ioana, folosind cuvintele liturghiei.

— Nu e răstignit, precizez iute – se pare că fiecare cuvânt pe care-l rostesc ne conduce la o altă formă de moarte. Asta nu înseamnă nimic.

— Nu, întăreşte ea. Sunt simple cărţi de joc şi jucăm un joc cu ele. Spânzuratul e o carte frumoasă. Pare fericit. Pare bucuros că atârnă cu capul în jos la vreme de primăvară. Să te învăţ un joc cu porunci pe care-l jucăm în Champagne?

— Da, îi răspund.

Întind mâna spre cartea Ioanei; ea o priveşte câteva clipe, după care mi-o înapoiază. Îi spun din nou:

— Sincer, nu înseamnă nimic.

Ea îmi zâmbeşte cu zâmbetul ei curat, sincer şi răspunde:

— Ştiu foarte bine ce înseamnă.

— Jucăm?

Mă apuc să bat cărţile şi una se întoarce cu faţa-n sus în mâinile mele.

— Aceea chiar e o carte bună! observă Ioana. La Roue de Fortune.

Ridic cartea ca să i-o arăt.

— Roata norocului e cea care te poate ridica foarte sus sau te poate coborî foarte jos. Mesajul pe care îl transmite este să fim indiferenţi faţă de victorie sau înfrângere, căci pe amândouă le aduce învârtirea roţii.

— În ţinutul meu, ţăranii fac un semn care simbolizează roata norocului, spune Ioana. Trasează un cerc în aer cu degetul mare când se întâmplă ceva foarte bun sau foarte rău. Când cineva moşteneşte bani sau pierde o vacă foarte bună, ei fac aşa. (Ridică un deget în aer şi trasează un cerc.) Şi spun ceva.

— O vrajă?

— Nu chiar vrajă, răspunde ea cu un zâmbet maliţios.

— Dar ce?

— Spun merde², zice Ioana chicotind.

Cuvântul şocant mă face să mă tăvălesc de râs.

— Ce-i? Ce-i? întreabă o domnişoară de companie mai tânără decât noi.

— Nimic, nimic, răspund în timp ce Ioana continuă să râdă pe înfundate. Concetăţenii Ioanei spun, pe bună dreptate, că totul se transformă în ţărână şi că omul nu poate face altceva decât să deprindă nepăsarea.

Viitorul Ioanei se află în cumpănă, atârnă de un fir de păr, ca Spânzuratul din cărţile de joc. Întreaga mea familie – tatăl meu, Pierre, contele de St Pol, unchiul meu, Louis de Luxemburg şi unchiul meu preferat, John de Luxemburg – toţi sunt aliaţi cu englezii. Din reşedinţa noastră, castelul de la St Pol, tata îi scrie fratelui său John şi-i porunceşte, în calitate de cap al familiei noastre, s-o predea pe Ioana englezilor. Însă Demoiselle, strămătuşa mea, insistă s-o ţinem la noi, ferită de primejdii, şi unchiul John încă stă la îndoială.

Englezii îi cer să le dea prizoniera şi, întrucât ei stăpânesc cea mai mare parte a Franţei, iar aliatul lor, ducele de Burgundia stăpâneşte aproape tot restul, de obicei spusele lor se înfăptuiesc. Soldaţii lor de rând s-au lăsat în genunchi pe câmpul de luptă ca să înalţe rugăciuni de mulţumire şi au plâns de bucurie când a fost prinsă Fecioara. În mintea lor nu există nici o îndoială că, fără ea, armata franceză, duşmanii lor dintotdeauna vor redeveni o adunătură de coate-goale, cum erau înainte de apariţia Ioanei.

Ducele de Bedford, regentul englez care domneşte asupra pământurilor britanice din Franţa – cuprinzând aproape tot nordul ţării –, îi trimite zilnic scrisori unchiului meu în care face apel la loialitatea acestuia faţă de stăpânirea britanică, la îndelungata lor prietenie şi îi promite bani. Îmi place să aştept apariţia crainicilor englezi, care vin îmbrăcaţi în livreaua elegantă a ducelui de viţă regească, pe cai frumoşi. Toţi spun că ducele e un om măreţ şi foarte iubit, cel mai însemnat om din Franţa, pe care nu e deloc bine să-l superi; însă deocamdată, unchiul ascultă de Demoiselle, mătuşa lui, şi nu le predă prizoniera.

Unchiul se aşteaptă să vină de la curtea franceză o ofertă de răscumpărare – în fond, aceasta îi datorează Ioanei însăşi existenţa –, dar curtea franceză, ciudat, păstrează tăcerea, chiar şi după ce unchiul le-a trimis o scrisoare în care le aduce la cunoştinţă că Fecioara se află în mâinile sale şi e pregătită să se întoarcă la curtea regelui ei şi să lupte iarăşi în armata acestuia. Având-o pe Ioana în frunte, oştirea franceză ar putea să pornească iarăşi împotriva englezilor şi să biruie. De bună seamă că nobilii vor trimite o avere pentru a o aduce înapoi, nu?

— Curtea franceză n-o vrea, îi spune unchiului strămătuşa.

Se află amândoi la o cină privată; cina cea mare, pentru întreaga casă, a fost luată în sala de mese, iar ei doi au şezut în faţa oamenilor din suita unchiului, au gustat puţin din felurile de mâncare, apoi le-au dat mai departe favoriţilor, în semn de apreciere. Acum stau tihniţi la o măsuţă aşezată în faţa căminului, în odăile personale ale strămătuşii, serviţi de slujitorii ei. Eu trebuie să stau în picioare, împreună cu altă doamnă de companie, pe toată durata servirii cinei, cu misiunea de a-i supraveghea pe servitori şi de a-i chema după nevoie, ţinându-mi mâinile împreunate modest şi fără să aud nimic. Desigur că ascult tot ce se vorbeşte!

— Ioana a făcut din tânărul prinţ Charles un bărbat în toată firea. Nu era nimic înainte să vină ea, mânată de o viziune, şi să facă din el un rege. L-a învăţat să-şi revendice moştenirea. I-a transformat pe susţinătorii săi într-o armată şi a făcut acea armată să învingă. Dacă i-ar fi ascultat sfatul aşa cum a ascultat ea vocile pe care le aude, i-ar fi alungat pe englezi din aceste ţinuturi, înapoi pe insulele lor învăluite în ceaţă, şi am fi scăpat de ei pentru totdeauna.

Unchiul zâmbeşte.

— O, milady, draga mea mătuşă! Acest război durează de aproape o sută de ani. Chiar crezi că se va termina pentru că o fată venită de cine ştie unde aude voci? Francezii n-ar reuşi nici în ruptul capului să-i alunge pe englezi, care s-au opus mereu să plece şi se vor opune mereu. Aceste pământuri le aparţin de drept – le-au moştenit cu adevărat, şi le-au cucerit deopotrivă. Nu le trebuie decât curajul şi tăria de a le păstra, iar John, ducele de Bedford, va avea grijă de asta.

Aruncă o privire spre paharul lui de vin, iar eu pocnesc din degete ca paharnicul să-i mai toarne vin roşu. Păşesc înainte ca să ţin paharul în timp ce omul toarnă, apoi îl aşez pe masă cu grijă. Se foloseşte sticlărie fină; unchiul e bogat, iar strămătuşa are întotdeauna doar tot ce-i mai bun.

— Chiar dacă regele englez e un copilandru, asta nu influenţează cu nimic siguranţa regatului, căci unchiul său Bedford îi e credincios aici, iar celălalt unchi, ducele de Gloucester, îi e credincios în Anglia. Bedford are curajul şi aliaţii necesari ca să păstreze pământurile englezeşti de aici şi cred că-l vor împinge pe Delfin tot mai mult spre sud. Îl vor împinge până-n mare. Fecioara şi-a avut momentul ei de glorie, un moment de glorie remarcabil, dar în cele din urmă englezii vor câştiga războiul şi vor stăpâni pământurile care li se cuvin de drept, iar lorzii noştri care au jurat acum să le stea împotrivă îşi vor pleca genunchii şi-i vor sluji.

— Nu cred, răspunde cu neclintire strămătuşa. Englezii sunt îngroziţi de ea. Spun că e de neînfrânt.

— Nu mai e deloc aşa, observă unchiul. Căci iată, e prizonieră şi porţile temniţei nu se deschid singure! Englezii ştiu acum că e o simplă muritoare. Au văzut-o cu o săgeată în coapsă, în faţa zidurilor Parisului, când oastea ei a făcut stânga-mprejur şi a părăsit-o. Francezii înşişi le-au arătat englezilor că poate fi doborâtă şi abandonată.

— Dar n-o vei da englezilor! afirmă strămătuşa. Ne-am pierde onoarea pentru totdeauna, în faţa lui Dumnezeu şi a lumii.

Unchiul se apleacă spre ea ca să-i spună tainic:

— Chiar atât de în serios o iei? Chiar crezi că e mai mult decât o şarlatancă? Chiar crezi că e mai mult decât o fată de la ţară care vorbeşte fără noimă? Ştii că aş putea găsi altele şase ca ea?

— Ai putea găsi şase care pretind că sunt ca ea, dar una ca ea, nu. Cred că e o fată deosebită. Cu adevărat asta cred, nepoate. O simt cu tărie.

El tace câteva clipe, ca şi cum ceea ce simte ea, deşi e femeie, merită luat în seamă.

— Ai avut o vedenie a izbânzii ei? O prevestire?

Ea şovăie puţin, apoi clatină iute din cap.

— Nimic limpede, însă chiar şi aşa, îţi cer cu stăruinţă să o apărăm.

El tace, nedorind s-o contrazică. Demoiselle de Luxemburg este capul familiei noastre. Tatăl meu va moşteni titlul la moartea ei; dar ea stăpâneşte de asemenea pământuri întinse, care sunt numai ale ei şi pe care le poate lăsa prin testament oricui alege. Unchiul John e nepotul preferat; ca urmare, îşi face speranţe şi nu vrea s-o supere.

— Francezii vor trebui să plătească bani frumoşi în schimbul ei, spune unchiul. N-am de gând să pierd bani cu ea. Merită o răscumpărare regească şi francezii o ştiu.

Strămătuşa încuviinţează din cap şi spune:

— Îi voi scrie Delfinului Charles şi el o va răscumpăra. Mă va asculta indiferent ce i-ar spune sfetnicii, deşi favoriţii lui îl fac să se răzgândească de la o zi la alta, ca o frunză purtată de vânt. Dar eu sunt naşa lui. E o chestiune de onoare. Îi datorează Fecioarei tot ce a devenit.

— Foarte bine, dar fă-o neîntârziat. Englezii sunt foarte stăruitori şi nu vreau să-l supăr pe ducele de Bedford. E un om puternic şi e drept, cel mai bun conducător al Franţei la care am putea spera. Dacă ar fi francez, ar fi iubit din toată inima.

— Da, dar nu e! răspunde strămătuşa râzând. E regentul englez şi ar trebui să se întoarcă pe insula lui ploioasă, la nepoţelul lui, sărmanul rege, să facă împreună tot ce pot cu regatul lor şi să ne lase pe noi să conducem Franţa.

— Pe noi? întreabă unchiul, ca pentru a o întreba dacă e de părere că familia noastră, care numără deja peste şase conţi ce domnesc în provinciile lor, precum şi rubedenii ale sfinţilor împăraţi romani, ar trebui să numere şi regi ai Franţei.

— Pe noi, repetă ea liniştită, cu un surâs.

A doua zi merg cu Ioana în micuţa capelă a castelului şi îngenunchez lângă ea pe treptele din faţa altarului. Se roagă timp de un ceas cu înfocare, cu capul plecat; apoi vine preotul şi ţine liturghia, iar Ioana primeşte anafura şi vinul. O aştept în spatele bisericii. Ioana e singura persoană din câte cunosc care se împărtăşeşte în fiecare zi, de parcă anafura şi vinul ar fi pentru ea micul dejun. Mama mea, care e mai evlavioasă decât mulţi, ia împărtăşania doar o dată pe lună. Ne întoarcem împreună în odăile strămătuşii, păşind pe covorul de ierburi răspândite pe jos care ne foşnesc sub tălpi. Ioana râde de mine văzând că trebuie să-mi plec capul ca să pot trece, cu boneta mea înaltă, conică, pragul uşilor scunde.

— E foarte frumoasă, dar nu mi-ar plăcea să port aşa ceva, spune ea.

Mă opresc şi fac o piruetă în faţa ei, scăldată în lumina puternică a soarelui ce pătrunde prin ambrazuri. Rochia mea are culori minunate: fusta albastru închis şi juponul de un turcoaz mai intens se ridică umflându-se pe sub cingătoarea lată, legată strâns deasupra mijlocului. Din vârful bonetei conice înalte de pe capul meu, vălul albastru deschis mi se revarsă pe spate, ascunzându-mi părul bălai şi totodată punându-l în valoare. Întind braţele în lături ca să-i arăt mânecile triunghiulare bogate, tivite cu cea mai frumoasă broderie din fir de aur, şi-mi ridic poala rochiei ca să-mi vadă pantofii stacojii cu vârful întors.

— Dar cu aşa o rochie nu poţi să munceşti, să călăreşti, ba nici măcar să fugi! spune ea.

— Nici nu e făcută pentru călărie, muncă sau alergat, răspund cu chibzuială. E făcută ca să mă laud cu ea. Rochia arată lumii că sunt tânără, frumoasă şi bună de măritiş. Arată că avuţia tatălui meu e atât de mare, încât pot să port fir de aur la mâneci şi văl de mătase la bonetă. Arată că sunt prin naştere nobilă, astfel încât am dreptul să port catifea şi mătase, nu lână, ca o fată săracă.

— N-aş suporta să fiu expusă în aşa veşminte!

— Nici nu ţi s-ar îngădui, subliniez cu nepoliteţe. Trebuie să porţi veşmintele potrivite cu locul ce ţi se cuvine în viaţă; trebuie să te supui rânduielilor şi să porţi cafeniu şi cenuşiu. Chiar ai crezut că eşti destul de însemnată încât să porţi hermină? Îţi vrei înapoi mantia din fir de aur? Se spune că în bătălie aveai o ţinută la fel de aleasă ca a oricărui cavaler. Pe atunci te îmbrăcai ca un nobil. Se spune că-ţi plăcea frumosul tău stindard, armura ta lustruită şi, peste ea, mantia aleasă, din fir de aur. Se spune că te-ai făcut vinovată de păcatul vanităţii.

Ea roşeşte şi se apără:

— Trebuia să fiu văzută în fruntea armatei mele.

— Fir de aur?

— Trebuia să-l slăvesc pe Dumnezeu.

— Oricum ar fi, n-ai primi o bonetă ca asta dacă ai îmbrăca veşminte femeieşti. Ai purta una mai modestă, ca doamnele de companie, nu atât de înaltă sau de greoaie, ci o simplă bonetă îngrijită care să-ţi acopere părul. Şi ai putea să porţi pe sub rochie cizmele, ţi-ai putea păstra uşurinţa mersului. Nu vrei, Ioana, să încerci să porţi rochie? Atunci n-ai mai putea fi acuzată că porţi veşminte de bărbat. E semn de erezie ca femeia să se îmbrace bărbăteşte. Ce-ar fi să îmbraci o rochie? Atunci nu s-ar mai putea spune nimic împotriva ta. O rochie modestă?

Ea clatină din cap şi răspunde simplu:

— Sunt juruită. Juruită lui Dumnezeu. Iar când regele mă cheamă, trebuie să fiu gata să iau din nou arma în mână. Sunt oştean, nu doamnă de companie. Mă voi îmbrăca precum un oştean. Iar regele meu mă va chema, dintr-o zi într-alta.

Arunc o privire în urma noastră: un paj care duce un urcior cu apă caldă se află destul de aproape ca să ne audă. Aştept până când înclină capul în semn de plecăciune şi trece pe lângă noi, apoi îi spun încet:

— Taci! Nici n-ar trebui să-l numeşti rege.

Ea râde, ca şi cum nu s-ar teme de nimic.

— L-am dus să fie încoronat, am stat sub propriul meu stindard în catedrala de la Reims când a fost miruit cu mirul lui Clovis³. L-am văzut înfăţişat poporului său, cu coroana pe cap. Desigur că e regele Franţei: e încoronat şi miruit!

— Englezii despică limba celor care spun aşa ceva, îi amintesc. Asta, la prima greşeală. A doua oară te însemnează cu fierul roşu pe frunte, ca să porţi stigmatul pe viaţă. Regele englez Henric al VI-lea trebuie numit regele Franţei, iar celui pe care-l numeşti regele francez trebuie să i se spună Delfinul, numai Delfinul, niciodată altfel.

Ea râde, sincer amuzată şi exclamă:

— Nu trebuie să i se spună nici măcar francez! Marele vostru duce de Bedford susţine că trebuie să poarte titlul de armagnac. Dar marele duce de Bedford tremura de frică şi alerga prin Rouen să strângă oaste când am ajuns eu lângă zidurile Parisului cu armata franceză – da, o voi spune! cu armata franceză – ca să recuceresc capitala noastră pentru regele nostru, un rege francez. Şi a fost cât pe ce s-o cucerim!

Îmi acopăr urechile cu palmele.

— Refuz să te ascult. N-ar trebui să vorbeşti aşa! Voi fi biciuită dacă te ascult.

Pe dată, Ioana îmi ia mâinile, pocăită.

— Ah, Jacquetta, nu vreau să-ţi aduc necazuri! Uite, nu mai spun nimic. Dar trebuie să înţelegi că le-am adus englezilor jigniri mult mai grave decât rostirea unor simple cuvinte. Am folosit săgeţi, ghiulele de tun, berbeci şi puşti împotriva lor! Englezii nu-şi vor bate capul cu cuvintele pe care le-am spus şi cu pantalonii pe care-i port. I-am înfrânt şi am arătat lumii întregi că n-au nici un drept asupra Franţei. Am condus o armată împotriva lor şi i-am învins de nenumărate ori!

— Nădăjduiesc că nu vor pune mâna pe tine şi nu te vor interoga niciodată. Nici despre vorbe rostite, nici despre săgeţi sau tunuri.

La gândul ăsta păleşte puţin.

— Aşa sper şi eu, Doamne! Dumnezeule îndurător, aşa sper şi eu!

— Strămătuşa îi scrie Delfinului, îi spun pe un ton foarte scăzut. S-a discutat aseară, la cină. Îi va scrie Delfinului şi îl va invita să te răscumpere. Iar unchiul meu te va încredinţa fran… armagnacilor.

Ea înclină capul, îi văd buzele mişcându-se într-o rugăciune. Spune încrezătoare:

— Regele meu va trimite după mine. Fără doar şi poate, mă va chema lângă el şi atunci ne vom putea reîncepe bătăliile.

În august, arşiţa se înteţeşte şi mai tare; în fiecare după-amiază, strămătuşa se odihneşte în odaia ei, pe un pat de zi cu baldachinul uşor, din mătase, îmbibat în apă cu levănţică, cu obloanele închise proiectând umbre întretăiate pe pardoseala de piatră. Îi place să-i citesc cu glas tare, în timp ce ea stă întinsă, cu ochii închişi şi cu mâinile împreunate pe talia înaltă a rochiei, ca şi cum ar fi o efigie sculptată într-un mormânt umbros. Îşi scoate boneta conică înaltă, cu coarne, pe care o poartă întotdeauna şi-şi răsfiră părul lung, încărunţit pe pernele brodate, răcoroase. Îmi dă cărţi din biblioteca ei, cu poveşti de dragoste neasemuite, trubaduri şi doamne în hăţişurile pădurilor, iar într-o după-amiază îmi pune în mână o carte şi spune:

— Citeşte-mi din asta azi.

E copiată de mână, în franceza veche, şi mă poticnesc în cuvinte. Lectura e dificilă: ilustraţiile de pe margini sunt ca nişte ramuri cu spini şi florile se strecoară printre literele, iar cărturarul care a copiat fiecare slovă are la rândul său o caligrafie înflorită, pe care mi-e greu s-o descifrez. Totuşi, povestea se conturează treptat. E povestea unui cavaler care străbate călare o pădure întunecoasă şi se rătăceşte. Aude sunetul apei şi se îndreaptă spre ea. Într-un luminiş scăldat de lumina lunii vede un havuz alb şi o fântână ţâşnitoare susurând, iar în apă se află o femeie nespus de frumoasă, cu pielea mai albă decât albeaţa marmurei şi cu părul mai negru decât văzduhul nopţii. Se îndrăgosteşte de ea pe dată şi ea de el, apoi cavalerul o duce la castel şi o ia de soţie. Ea pune o singură condiţie: s-o lase singură o dată, în fiecare lună, să se scalde.

— Cunoşti povestea? mă întreabă strămătuşa. Ţi-a vorbit tatăl tău despre ea?

— Am auzit ceva asemănător, spun cu prudenţă.

Iuţeala cu care strămătuşa se înfurie pe tatăl meu e renumită şi nu ştiu dacă să îndrăznesc a spune că, după câte cred, povestea e legenda întemeierii casei noastre.

— Ei bine, acum citeşti adevărata poveste, spune ea închizând ochii la loc. E vremea să afli. Continuă.

Tinerii soţi sunt mai fericiţi decât oricare alţii din lume şi oamenii vin de pretutindeni să-i viziteze. Li se nasc copii: fete frumoase şi băieţi cu fire aprigă.

— Fii, şopteşte pentru sine strămătuşa. Ce bine ar fi dacă o femeie ar putea zămisli fii prin puterea dorinţei, dacă ei ar fi aşa cum şi-i doreşte…

Deşi anii trec, soţia nu-şi pierde nici un strop din frumuseţe, iar curiozitatea soţului creşte tot mai mult. Într-o bună zi, nu mai poate îndura misterul scăldătorii ei tainice; se strecoară pe furiş la locul unde se scaldă şi o pândeşte. Strămătuşa ridică mâna şi mă întreabă:

— Ştii ce vede?

Ridic ochii de pe carte, cu degetul sub ilustraţia ce-l înfăţişează pe bărbat trăgând cu ochiul printre scândurile pereţilor care împrejmuiesc scăldătoarea. În prim-plan e femeia în bazin, cu frumoasele-i plete şerpuind pe umerii albi. Iar în apă luceşte… coada ei cu solzi mari.

— E peşte? întreb în şoaptă.

— E o fiinţă din altă lume, nu din asta, răspunde încet strămătuşa. A încercat să trăiască precum o femeie obişnuită, însă unele femei nu pot duce o viaţă de rând. A încercat să urmeze obiceiurile celor mulţi, însă unele femei nu pot călca pe calea asta. Trăim într-o lume a bărbaţilor, Jacquetta, şi unele femei nu pot păşi în ritmul tobei bătute de bărbat. Înţelegi?

Nu înţeleg, fireşte. Sunt prea tânără ca să înţeleg că un bărbat şi o femeie pot să se iubească unul pe altul cu atâta ardoare, încât inimile lor bat ca una şi totuşi să ştie că sunt profund, iremediabil diferiţi.

— În sfârşit, poţi citi mai departe. Nu mai e mult.

Soţul nu poate răbda gândul că soţia lui e o făptură stranie. Ea nu poate să-l ierte pentru că a pândit-o. Îl părăseşte, luându-şi cu ea frumoasele fiice, iar el rămâne să trăiască doar cu fiii lor şi cu inima frântă. Dar la moartea lui, ca la moartea oricărui membru al casei noastre, soţia lui, Melusina, frumoasa care era o ondină, o zeiţă a apei, se întoarce la el, iar el o aude jelind pe zidurile castelului după copiii pe care i-a pierdut, după soţul pe care încă-l mai iubeşte şi după lumea în care nu există loc pentru ea.

Închid cartea; se lasă o tăcere atât de lungă, încât îmi spun că strămătuşa a adormit.

— Unele femei din familia noastră au darul profeţiei, rosteşte încet strămătuşa. Unele dintre ele au moştenit de la Melusina puteri ce ţin de celălalt tărâm, în care trăieşte ea. Unele dintre noi suntem fiicele ei, moştenitoarele ei.

Abia mai îndrăznesc să respir, atât de tare îmi doresc să continue să-mi vorbească.

— Jacquetta, crezi că ai putea fi una dintre aceste femei?

— S-ar putea să fiu, răspund în şoaptă. Aşa nădăjduiesc.

— Trebuie să asculţi, spune ea blând. Să asculţi tăcerea, să observi tot ce nu se vede. Şi să fii pregătită. Melusina îşi schimbă forma, ca argintul viu, se poate preschimba din ceva în altceva, ca şi cum ar curge. Ai putea-o vedea oriunde, căci e ca apa. Sau s-ar putea să-ţi vezi doar propria imagine oglindită în undele unui pârâu, deşi îţi încordezi văzul ca s-o cauţi în adâncurile verzi.

— Îmi va fi călăuză?

— Trebuie să-ţi fii tu singură călăuză, dar s-ar putea s-o auzi când îţi vorbeşte. (Tace câteva clipe.) Adu-mi caseta cu bijuterii.

Face semn spre marele cufăr de la picioarele patului. Ridic capacul scârţâitor şi găsesc înăuntru, alături de rochiile învelite în mătase pudrată, o cutie mare din lemn. O scot. Cutia are multe sertare, fiecare plin cu giuvaierurile nepreţuite ale strămătuşii.

— Uită-te în sertarul cel mai mic, îmi spune ea.

Găsesc sertarul. Înăuntru e un săculeţ de catifea neagră. Dezleg şiretul cu ciucuri, desfac gura săculeţului şi-mi cade în palmă o brăţară grea din aur, încărcată cu vreo două sute de talismane mici, fiecare întruchipând altceva. Văd o corabie, un cal, o stea, o lingură, un bici, un şoim, un pinten…

— Când vrei să afli un lucru foarte, foarte important, alegi două sau trei dintre talismane – talismanele reprezentând ceea ce ar putea să fie, alegerile aflate în faţa ta. Îl legi pe fiecare de o sfoară şi apoi le dai drumul într-un râu, râul aflat cel mai aproape de casa ta, cel pe care-l auzi noaptea, când amuţeşte totul în afară de glasul apelor. Le laşi aşa până la craiul-nou, iar atunci tai toate sforile, în afară de una, pe care o scoţi din apă ca să-ţi vezi viitorul. Râul îţi va da răspunsul. Râul îţi va spune ce să faci.

Înclin capul afirmativ. Brăţara din mâna mea e rece şi grea, fiecare amuletă întruchipând o alegere, o posibilitate, o greşeală în aşteptare.

— Iar atunci când vrei ceva, du-te la râu şi şopteşte-i dorinţa ta, ca pe o rugăciune. Când blestemi pe cineva, scrie blestemul pe o foaie de hârtie şi dă drumul hârtiei să plutească pe râu, ca o bărcuţă de hârtie. Apa ţi-e aliata, prietena, stăpâna. Înţelegi?

Dau din cap, deşi nu înţeleg.

— Când blestemi pe cineva… (Se opreşte şi oftează, de parcă ar fi ostenit.) Ai grijă cu cuvintele, Jacquetta, mai cu seamă în cazul blestemelor. Spune numai ceea ce gândeşti cu adevărat şi ai grijă să blestemi omul care trebuie. Căci poţi să fii sigură: când slobozi în lume astfel de vorbe, ele pot ajunge prea departe – ca o săgeată, un blestem poate să treacă dincolo de ţinta ta şi să facă rău altcuiva. Femeia înţeleaptă blestemă foarte cumpătat.

Mă apucă un tremurat, deşi în cameră e foarte cald.

— Te voi învăţa mai multe, îmi promite ea. Asta e moştenirea ta, fiindcă eşti cea dintâi născută dintre fete.

— Băieţii nu ştiu? Fratele meu Louis?

Ea deschide pe jumătate ochii lenevoşi şi-mi zâmbeşte.

— Bărbaţii stăpânesc lumea pe care o cunosc. Tot ce cunosc, bărbaţii iau în stăpânire. Tot ce învaţă revendică pentru ei înşişi. Sunt ca alchimiştii care caută legile ce conduc lumea şi apoi vor să le stăpânească şi să le ţină secrete. Ascund la pieptul lor tot ce descoperă, dau cunoaşterii forma propriei lor imagini egoiste. Nouă, femeilor, ce ne rămâne în afară de tărâmul necunoscutului?

— Dar femeile nu pot să ocupe un loc important în lume? Tu ocupi, strămătuşă, iar Iolanda de Aragon e numită „regina celor patru regate“. Eu nu voi stăpâni pământuri întinse, ca tine şi ca ea?

— S-ar putea. Te previn însă că femeia care caută să obţină mari puteri şi avuţii are de plătit un preţ mare. Poate că vei fi o femeie măreaţă, ca Melusina, ca Iolanda sau ca mine, dar vei fi ca toate femeile: stingheră în lumea bărbaţilor. Vei face tot ce-ţi va sta în putinţă – poate vei dobândi putere printr-o căsătorie bună sau o moştenire bună –, dar vei descoperi mereu că drumul de sub tălpile tale e dur. În cealaltă lume… ei, cine ştie cum e cu cealaltă lume? Poate că locuitorii ei te vor auzi şi poate că-i vei auzi şi tu pe ei.

— Ce voi auzi?

— Ştii, răspunde ea zâmbind. Deja auzi.

— Glasuri? întreb cu gândul la Ioana.

— Poate.

Treptat, arşiţa aprigă a verii începe să se domolească şi în septembrie se face mai răcoare. Copacii din falnica pădure ce împrejmuieşte lacul îşi schimbă culoarea, dintr-un verde obosit într-un galben uscat, iar rândunelele dau ocol turnurilor castelului în fiecare seară, ca pentru a-şi lua rămas-bun până la primăvara următoare. Se fugăresc unele pe altele în jurul turnurilor într-o suită ameţitoare, ca un văl fluturat în timpul dansului. Nenumăratele şiruri de viţă-de-vie se îngreunează de rod şi ţărăncile ies în fiecare zi cu mânecile suflecate pe braţele voinice şi culeg la nesfârşit fructele în coşuri mari de nuiele, pe care bărbaţii le saltă în căruţe şi le duc la teasc. În sat pluteşte ameţitor mirosul strugurilor şi al vinului ce fermentează, poala tuturor rochiilor e pătată cu albastru şi tălpile sătenilor sunt violet; se spune că va fi un an bun, bogat şi rodnic. Când doamnele de companie şi cu mine străbatem satul călare, ţăranii ne cheamă să gustăm mustul slab, acrişor şi acidulat şi râd de strâmbăturile noastre.

Strămătuşa nu mai şade cu spinarea dreaptă în jilţ, veghindu-şi femeile şi, dincolo de ele, castelul şi pământurile unchiului, cum făcea la începutul verii. Pe măsură ce soarele îşi pierde puterea, şi ea pare să devină tot mai palidă şi mai rece. Stă lungită de la jumătatea dimineţii până la începutul serii şi se ridică de pe pat doar ca să meargă cu unchiul în sala cea mare, înclinând capul ca răspuns la saluturile răsunătoare ale oamenilor care ridică privirea spre stăpânul şi stăpâna lor şi bat cu mânerul pumnalelor în mesele de lemn.

Ioana se roagă pentru ea, pomenindu-i numele, la liturghia zilnică de la biserică, dar eu, copilăroasă, accept pur şi simplu noul ritm al zilelor strămătuşii, mă aşez lângă ea după-amiaza să-i citesc şi aştept să-mi vorbească despre rugăciunile plutind ca nişte bărcuţe de hârtie pe apele fluviilor care curgeau către mare înainte să mă nasc eu. Îmi cere să întind cărţile de joc din pachetul ei şi mă învaţă denumirea şi înţelesul fiecăreia.

— Acum ghiceşte-mi, spune ea într-o zi şi atinge o carte cu degetul ei slab. Asta ce e?

Întorc cartea cu faţa în sus. Silueta Morţii, întunecată, se înfăţişează privirilor noastre cu chipul ascuns în umbra glugii, cu coasa sprijinită de umărul cocoşat.

— Aşa deci, spune strămătuşa. Ai venit în sfârşit, prietenă? Jacquetta, du-te şi spune-i unchiului tău să vină la mine.

Îl conduc în odaia ei. Unchiul îngenunchează lângă pat. Ea îşi lasă mâna pe creştetul lui, ca pentru a-l binecuvânta, apoi îl împinge cu blândeţe.

— Nu suport vremea asta! îi spune ea supărată, de parcă zilele tot mai reci ar fi vina lui. Cum suporţi să trăieşti aici? E la fel de frig ca în Anglia şi iernile ţin o veşnicie! Voi pleca înspre sud. Voi pleca în Provenţa.

— Eşti sigură? întreabă el. Credeam că eşti obosită. N-ar trebui să te odihneşti aici?

Ea pocneşte din degete enervată şi spune poruncitor:

— Mi-e prea frig. Poţi să porunceşti să mă însoţească o gardă şi voi pune să mi se căptuşească litiera cu blănuri. Mă voi întoarce la primăvară.

— Dar de bună seamă că ai avea mai mult confort aici, sugerează el.

— Mi s-a năzărit să mai văd Ronul o dată. În plus, am treburi de rânduit.

E imposibil s-o contrazică cineva pe Demoiselle; peste câteva zile, marea ei litieră e trasă în faţa uşii, cu grămezi de blănuri pe pat, cu un vas de alamă plin cu tăciuni încinşi pentru încălzitul mâinilor, cu podeaua acoperită de cărămizi încinse în cuptor ca să-i ţină de cald, şi toată suflarea casei se înşiră ca să-şi ia rămas-bun.

Strămătuşa îi dă mâna Ioanei, apoi ne sărută pe mătuşa Jehanne şi pe mine. Unchiul o ajută să urce în litieră, iar ea îl prinde strâns de braţ cu mâna-i slabă, cerându-i:

— Ai grijă de Fecioară! Nu lăsa să ajungă pe mâna englezilor. Ţi-o poruncesc!

El înclină capul şi spune doar:

— Întoarce-te cât mai curând la noi!

Soţia lui, a cărei viaţă e mai uşoară când marea doamnă se află în altă parte, se apropie ca s-o învelească şi să-i sărute obrajii palizi, reci, însă Demoiselle de Luxemburg mă cheamă pe mine, îndoindu-şi degetul numai piele şi os.

— Dumnezeu să te binecuvânteze, Jacquetta! Vei ţine minte toate câte te-am învăţat. Şi vei ajunge departe, urmează ea zâmbindu-mi. Mai departe decât îţi poţi închipui.

— Dar te voi vedea la primăvară, nu?

— Îţi voi trimite cărţile mele. Şi brăţara.

— Şi la primăvară vei veni la St Pol, în vizită la părinţii mei?

Surâsul ei îmi spune că n-o voi mai revedea.

— Dumnezeu să te binecuvânteze! mai rosteşte ea o dată.

Apoi trage draperiile litierei, ca să se apere de aerul rece al dimineţii, şi cavalcada o porneşte pe poartă.

Într-o noapte de noiembrie, mă trezesc în întuneric, mă ridic în capul oaselor în patul pe care-l împart cu Elizabeth, domnişoara de companie, şi ascult. Parcă m-ar striga cineva pe nume cu un glas dulce, foarte înalt şi foarte subţire. În clipa următoare sunt sigură că aud pe cineva cântând. Oricât de straniu mi se pare, sunetele vin de dincolo de fereastra noastră, deşi ne aflăm sus, în turnul castelului. Îmi arunc mantia peste cămaşa de noapte, mă duc la fereastră şi mă uit prin spaţiul îngust dintre obloanele de lemn. Afară nu se vede nici o lumină; câmpurile şi pădurile din jurul castelului sunt negre ca lâna împâslită, nu răzbate nimic în afară de bocetul acela limpede – nu e cântec de privighetoare, deşi se aude la fel de înalt şi de pur, nici ţipăt de bufniţă, căci e prea melodios şi continuu, ca glasul unui băiat corist. Mă întorc la pat şi o scutur pe Elizabeth, trezind-o.

— Auzi?

Ea nici nu se deşteaptă; îmi spune doar, pe jumătate adormită:

— N-aud nimic. Lasă-mă, Jacquetta, dorm.

Duşumeaua de piatră e rece ca gheaţa sub tălpile mele goale. Sar înapoi în pat şi-mi strecor tălpile reci în locul cald de lângă Elizabeth. Ea scoate un uşor mormăit, deranjată, şi se întoarce pe cealaltă parte depărtându-se de mine, iar eu, deşi îmi spun că voi asculta glasurile, stând aici la căldură, adorm.

Şase zile mai târziu mi se spune că strămătuşa mea, Jehanne de Luxemburg, a murit în somn, în ceasul cel mai întunecat al nopţii, la Avignon, pe malul marelui fluviu Ron. Şi atunci ştiu a cui voce am auzit-o cântând în jurul turnurilor.

Imediat ce a aflat ducele englez de Bedford că Ioana şi-a pierdut cea mai mare protectoare, l-a trimis pe judecătorul Pierre Cauchon, cu o trupă de soldaţi, să-i negocieze răscumpărarea. Fecioara e chemată să se înfăţişeze înaintea unei comisii de judecată a bisericii, sub acuzaţia de erezie. Sume imense de bani trec dintr-o mână într-alta: soldatul care a doborât-o de pe cal primeşte douăzeci de mii de livre, unchiului meu îi vor fi plătite zece mii de franci, însoţite de urările de bine ale regelui Angliei. Unchiul nu ascultă de soţia lui, care se roagă ca Ioana să rămână la noi. Eu sunt prea neînsemnată ca să mi se audă măcar vocea, aşa că trebuie să privesc în tăcere cum unchiul cade la înţelegere ca Ioana să fie încredinţată bisericii pentru interogatoriu.

— N-o dau englezilor, îi spune soţiei lui. Aşa cum m-a rugat Demoiselle – şi n-am uitat –, n-am dat-o pe mâna englezilor. Am încredinţat-o doar bisericii. Astfel va putea să-şi spele numele de toate acuzaţiile care i se aduc. Va fi judecată de oamenii lui Dumnezeu. Dacă e nevinovată, o vor declara nevinovată şi va fi eliberată în scurtă vreme.

Ea îl priveşte lipsită de expresie, de parcă ar fi văzut moartea sub chipul lui, iar eu mă întreb dacă unchiul chiar crede o asemenea absurditate sau se gândeşte că noi, femei fiind, suntem într-atât de neghioabe încât să credem că slujitorii unei biserici dependente de englezi, cu episcopi numiţi de englezi, le vor spune stăpânilor lor, de la care îşi primesc leafa, că fata care a ridicat întreaga Franţă împotriva lor e o fată obişnuită, poate doar puţin cam gălăgioasă şi obraznică, şi că ar trebui să i se dea penitenţă trei Născătoare şi să fie trimisă înapoi la ţară, la mama şi tatăl ei, la vacile ei. Îndrăznesc să întreb doar:

— Milord, cine îi va spune Ioanei?

— Ştie deja, răspunde el peste umăr, gata să iasă din sală ca să-şi ia rămas-bun de la Pierre Cauchon la poarta cea mare. Am trimis un paj să-i spună să se pregătească. Va pleca chiar acum cu trimişii.

În clipa în care îi aud cuvintele mă umple o groază năprasnică, o furtună de presimţiri; o rup la fugă şi gonesc ca pentru a-mi salva propria viaţă. Nici măcar nu mă duc spre odăile femeilor, unde pajul a găsit-o între timp pe Ioana ca să-i spună că va fi dată englezilor. Nu fug spre vechea ei celulă, gândindu-mă că s-a dus acolo ca să-şi ia mica desagă cu lucruri – lingura de lemn, pumnalul cel ascuţit, cartea de rugăciuni pe care i-a dăruit-o strămătuşa mea. Gonesc în schimb pe scara şerpuitoare până la primul cat de deasupra sălii mari, iar de acolo străbat ca o săgeată galeria, trec pragul uşii micuţe a cărei boltă îmi dărâmă boneta înaltă, smulgându-mi agrafele din păr, apoi urc ca vijelia scara circulară de piatră, cu tălpile duduind pe trepte, cu respiraţia tot mai iuţită, cu mâinile încleştate pe poalele rochiei; ies într-un suflet pe acoperişul plat din vârful turnului şi o văd pe Ioana stând în echilibru pe zidul turnului, ca o pasăre pregătindu-se să-şi ia zborul. Auzind bufnitura cu care se deschide uşa, se uită peste umăr la mine, mă aude ţipând „Ioana, nu!“ şi păşeşte în golul ce se cască sub ea.

Cel mai rău dintre toate, cel mai îngrozitor e că nu sare la nimereală, ca o căprioară înfricoşată. Îmi era groază că va sări, dar face ceva mult mai rău: plonjează. Se aruncă de pe parapet cu capul în jos, iar eu mă reped spre creasta zidului şi o văd cum cade: ca un dansator, ca un acrobat, cu mâinile una într-alta la spate, cu un picior întins şi cu celălalt îndoit, cu vârful adus spre genunchi; preţ de o clipă a căderii, o clipă care-mi opreşte inima în loc, văd că a preluat poziţia Spânzuratului, Le Pendu, şi că se îndreaptă spre moarte cu capul înainte, cu surâsul calm al acestuia pe obrazul ei senin.

Bubuitura cu care se izbeşte de pământ la baza turnului e cumplită. Îmi răsună în urechi ca şi cum capul meu ar fi fost cel care a lovit ţărâna. Vreau să dau fuga jos ca să ridic trupul Ioanei, Sfânta Fecioară, boţit ca un sac cu haine vechi, dar nu mă pot clinti. Mi s-au înmuiat genunchii şi mă agăţ de parapetul de piatră tot atât de rece ca mâinile mele zgâriate. Nu plâng pentru ea, deşi abia răsuflu printre suspine întretăiate; sunt încremenită de groază, sunt doborâtă de groază. Ioana a fost o tânără femeie care a încercat să meargă pe drumul ei în lumea bărbaţilor, exact aşa cum mi-a spus strămătuşa. Şi asta a adus-o la turnul cel rece, la saltul în gol, la moarte.

E ridicată de jos fără cunoştinţă şi timp de patru zile nu se mişcă, nici nu tresare măcar, dar pe urmă îşi revine din amorţirea adâncă şi se ridică încet din pat, pipăindu-şi întregul corp, ca pentru a se convinge că e întreagă. În mod uimitor, căderea nu i-a frânt nici un os, nu şi-a spart capul, nu şi-a rupt nici măcar un deget. De parcă ar fi purtat-o îngerii. Fireşte, acest lucru nu-i ajută: lumea se grăbeşte să spună că numai dracul ar fi putut salva o fată care a căzut aşa, cu capul în jos, dintr-un turn atât de înalt. Dacă ar fi murit, s-ar fi zis că Dumnezeu a făcut dreptate. Unchiul meu, un bărbat cu un simţ practic de neclintit, spune că, după săptămânile de ploi ale iernii şi îmbibat de apele din şanţul de apărare, pământul e atât de mâlos, încât pericolul mai mare ar fi fost să se înece, nu să-şi frângă mădularele; e hotărât însă că fata va trebui să plece neîntârziat. În lipsa strămătuşii, care ar fi vegheat la siguranţa a tot şi toate, nu vrea răspunderea Fecioarei în casa lui. O trimite mai întâi la Coeur le Comte, casa lui din Arras; plecăm şi noi într-acolo, în timp ce ea e transferată în oraşul Rouen, aflat sub stăpânirea englezilor, pentru judecată.

Suntem obligaţi să participăm. Un lord important ca unchiul trebuie să fie prezent, martor la facerea dreptăţii, iar cei din casa lui trebuie să-l însoţească. Mătuşa Jehanne mă duce să asist la sfârşitul acestei sfinte îndrumătoare a Delfinului – falsul proroc al falsului rege. Jumătate din suflarea Franţei se îmbulzeşte la Rouen ca să privească sfârşitul Fecioarei, iar noi trebuie să ne aflăm în fruntea mulţimii.

Deşi declară că e o simplă ţărăncuţă care şi-a pierdut minţile, stăpânirea nu riscă deloc. Ioana e adăpostită în castelul Bouvreuil şi ţinută în lanţuri într-o celulă cu două zăvoare la uşă şi cu fereastra bătută în scânduri. Toţi sunt îngroziţi că va fugi ca un şoarece pe sub uşă sau va zbura ca o pasăre printr-o crăpătură a ferestrei. Îi cer să promită că nu va încerca să fugă, iar când ea refuză, o leagă cu lanţuri de pat.

— Asta nu-i va plăcea, spune cu amărăciune mătuşa Jehanne.

— Nu.

E aşteptată sosirea ducelui de Bedford, care pătrunde în oraş chiar în ultimele zile ale lui decembrie, împreună cu garda lui de soldaţi îmbrăcaţi în culorile trandafirilor, roşul aprins şi albul Angliei. Se arată călare, un om măreţ; poartă o armură atât de lustruită, încât ai crede că e din argint, iar sub coiful uriaş, chipul lui e grav şi aspru, nasul mare, coroiat făcându-l să semene cu o pasăre de pradă – un vultur. A fost fratele măreţului rege britanic Henric al V-lea şi păzeşte pământurile franceze câştigate de fratele lui la marea bătălie de la Agincourt. Acum, noul cuceritor al Franţei e fiul cel tânăr al răposatului rege, iar acesta e unchiul său cel mai credincios: rareori fără armură sau altundeva decât în şaua calului, niciodată bucurându-se de tihnă.

Stăm înşiraţi la poarta cea mare a castelului Bouvreuil urmărindu-i venirea călare; privirea lui întunecată ne cerne pe toţi, trecând de la unul la altul, ca pentru a adulmeca trădarea. Mătuşa şi cu mine facem o reverenţă adâncă, iar unchiul John îşi scoate pălăria şi se înclină. Casa noastră e aliată cu englezii de ani mulţi; celălalt unchi al meu, Louis de Luxemburg, e cancelarul ducelui şi jură că acesta e cel mai de seamă dintre toţi domnitorii pe care i-a avut vreodată Franţa.

Bedford coboară greoi de pe cal şi rămâne locului, ca o fortăreaţă, în timp ce bărbaţii se înşiră ca să-l salute înclinându-se în dreptul mâinii lui, unii părând gata să îngenuncheze. Un bărbat înaintează spre el, iar Bedford, salutându-l cu o înclinare semeaţă a capului, îşi lasă privirea să treacă peste creştetul vasalului său şi mă vede. Îl privesc ţintă, fireşte – el e marele spectacol din această zi rece de iarnă –, dar acum se uită şi el la mine şi în ochii lui apare o străfulgerare pe care o văd, fără să-i pot recunoaşte înţelesul. Parcă ar fi o foame năvalnică, foamea celui care a postit îndelung şi vede un ospăţ. Fac un pas în spate. Nu mi-e frică şi nici nu fac pe cocheta, dar am numai paisprezece ani şi în puterea şi vigoarea acestui bărbat simt ceva ce nu-mi doresc să se reverse asupra mea. Mă dau puţin îndărăt, ca să ajung în spatele mătuşii, şi urmăresc restul ceremoniei de întâmpinare ascunsă de boneta ei înaltă şi de vălul ei.

Apare o litieră impunătoare, cu draperii groase legate cu şireturi aurii ca să nu pătrundă frigul, şi din ea coboară ajutată de slujitori ducesa Anne, soţia lui Bedford. O întâmpină câteva aclamaţii din partea oamenilor noştri: se trage din Casa de Burgundia, ai cărei vasali şi rude suntem, aşa că-i facem toţi o mică plecăciune. E la fel de ştearsă ca toată familia de Burgundia, sărăcuţa, însă are un zâmbet voios şi plin de bunătate; îşi salută soţul cu căldură, apoi îşi cuibăreşte mâna comod sub cotul lui şi priveşte în jur cu un aer vesel. Îi face semn cu mâna mătuşii şi arată spre castel, invitându-ne astfel s-o vizităm mai târziu.

— Mergem la vremea cinei, îmi spune mătuşa în şoaptă. Nimeni pe lume nu mănâncă mai bine decât ducii de Burgundia.

Bedford îşi scoate coiful şi face o plecăciune spre întreaga mulţime, ridică mâna înmănuşată în direcţia oamenilor care se apleacă de la ferestrele caturilor superioare şi stau în echilibru pe zidurile grădinilor ca să-l vadă pe marele om. Apoi se răsuceşte pe călcâie şi-şi conduce soţia spre castel; avem cu toţii impresia că am văzut actorii şi scena introductivă a unui spectacol aflat în turneu. Dar indiferent ce-ar fi aceasta, un spectacol de curte sau o serbare, o ceremonie funerară sau o partidă de vânătoare, aducând la Rouen atâţia oameni însemnaţi de pe cuprinsul Franţei, e pe cale să înceapă.

1. Jehanne de Luxemburg, contesă de Saint-Pol şi Ligny, era supranumită „La Demoiselle de Luxemburg“ (n. t.).

2. Rahat (în fr., în orig.) (n. t.).

3. Clovis I (aprox. 466-511), primul rege al francilor, care a unit toate triburile francilor sub un singur domnitor (n. t.).