James Bowen, The Little Book of Bob

Copyright © James and Bob Ltd and Connected Content Ltd, 2018

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7732-0

ISBN PDF: 978-973-46-7733-7

ISBN print: 978-973-46-7719-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Clint Images; Flourishes © aleksandarvelasevic/Getty Images

Ilustraţie de interior © Dan Williams

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JAMES BOWEN s-a născut în 1979, în Surrey, o parte din copilărie și-a petrecut-o în Australia, iar în prezent este londonez. În 2007 a găsit, într-un adăpost, un motan pe care l-a botezat Bob, după un personaj din serialul Twin Peaks. Cei doi rămîn împreună și, treptat, vor deveni cunoscuţi printre călătorii autobuzului 73, apoi în întreaga Londră, prin filmuleţe postate pe YouTube. Încurajat de succesul online, James a început să-și descrie aventurile alături de Bob în cărţile care-i vor face pe cei doi prieteni celebri: Un motan pe nume Bob și Lumea văzută de Bob. În anul 2016, cele două romane au inspirat un film care a cîștigat Best British Film la National Film Awards în Marea Britanie. Ecranizarea i-a avut drept protagoniști pe Luke Treadaway, Ruta Gedmintas, Joanne Froggatt, Anthony Head și pe motanul Bob.

Lui Ron Richardson, mereu alături de mine, indiferent ce s-ar întâmpla

Nu ai nevoie de mult ca să trăiești fericit;

totu-i în tine, în mintea ta.

(Marcus Aurelius)

Am studiat mulți filosofi și multe pisici.

Înțelepciunea pisicilor e, fără îndoială, superioară.

(Hippolyte Taine)

Introducere

Ca mai toată lumea, și eu am făcut alegeri greșite în viață. Și nu puține.

Hotărârea mea de-a adopta un motan vagabond roșcovan, pe nume Bob, n-a fost, totuși, una dintre ele. Dimpotrivă; aș spune că a fost cel mai înțelept lucru pe care l-am făcut vreodată. În multe feluri, ne-am salvat unul pe celălalt. Era rănit când l-am găsit, în primăvara lui 2007, iar eu l-am îngrijit până și-a revenit.

Cu siguranță și el m-a salvat pe mine. Când privesc în urmă, văd că viața mea a fost un adevărat dezastru înainte să-l întâlnesc. De vreo zece ani sau mai bine eram dependent de droguri și-mi petrecusem perioade îndelungate fără un acoperiș deasupra capului, dormind sub cerul liber sau în adăposturi. Nu prea mai aveam șanse – ajunsesem la a noua viață, cum s-ar spune. Cred că el a fost cel care m-a ajutat să-mi schimb viața.

M-am gândit adesea cum a trăit Bob înainte să ne cunoaștem. Judecând după rănile pe care le avea când l-am întâlnit, nu-i fusese tocmai uşor. Cu siguranță avusese parte de ceva necazuri. Dar oare cum își dusese el zilele? Fusese mereu un motan vagabond? Sau mai avusese cineva grijă de el înaintea mea? Habar n-aveam.

În tot timpul pe care l-am petrecut împreună, a rămas un mister. O enigmă.

Totuși, lucrul de care mi-am dat seama încă de la început a fost că este foarte înțelept, chiar și pentru o pisică.

Nu știu dacă are vreo legătură cu lecțiile pe care le-a învățat în viața de dinainte, plină de mister, dar parcă ar fi un filosof din antichitate care înțelege tot și toate cele ce-l înconjoară. Ca și cum le-ar fi văzut deja pe toate. De parcă le-ar fi trăit pe toate pe pielea lui.

Nimic nu-l surprinde. Totul pare foarte ușor pentru el.

În cei zece ani de când ne cunoaștem, a devenit și mai înțelept în ochii mei. Existenţa mea a luat o întorsătură dramatică în perioada aceasta, grație unei serii de memorii despre noi, urmate de un film, Un motan pe nume Bob. El s-a adaptat cu mare ușurință la schimbările apărute în viața noastră. Se simte la fel de bine printre oameni, atunci când dau autografe sau participăm la premiere de film, pe cât se simțea întins pe trotuar când îmi zdrăngăneam chitara în Covent Garden sau vindeam revista The Big Issue la gura de metrou din stația Angel, în nordul Londrei.

Știu că poate suna ciudat sau chiar stupid să spui aşa ceva despre o pisică, dar îl consider o sursă de inspirație. Uneori, e de ajuns să mă așez și să-l privesc ca mintea mea să înceapă să gândească. Sunt fascinat de felul în care se poartă, de felul în care interacționează cu lumea și reacționează în diferite împrejurări. Chiar și de stilul în care-și trăiește fiecare zi. Traiul împreună cu el mi-a deschis foarte bine ochii. Mi-a dat mult de gândit. De zece ani sau mai bine e, cu adevărat, un soi de guru pentru mine.

Cartea asta reprezintă o colecție de observații și experiențe trăite în timpul petrecut cu Bob. Un ghid al motanului descurcăreț, dacă vreți. Sper să vă ajute la fel de mult cât m-a ajutat pe mine.

James Bowen

Londra, 2018

PARTEA ÎNTÂI

Credem în Bob – lecții despre prietenie

Se spune adesea că nu oamenii adoptă pisici; mai degrabă ne adoptă ele pe noi. Presupun că e adevărat. Până la urmă, sunt niște animale nemaipomenit de inteligente. Și, în adâncul sufletului, am bănuiala că sunt destul de deștepte cât să priceapă ceva ce noi, oamenii, trecem adesea cu vederea – valoarea neasemuită pe care o are prietenia. Eu, unul, am ajuns s-o prețuiesc mai mult – grație lui Bob.

Prietenia e o pereche de ghete noi

Bob era un personaj destul de necioplit când a venit să stea la mine.

Nu reacționa cu prea mare blândețe când era certat și-mi dădea de furcă dacă încercam să-l opresc atunci când voia să facă ceva. Înainte să-l castrez, se repezea la mine și mă zgâria. Mâinile mele purtau dovezile crizelor lui de nervi ocazionale.

Aș minți dacă aș spune că purtarea lui nu mă enerva uneori. Dar m-am atașat imediat de el și mi-am dorit ca relația noastră să fie una bună.

Cam pe atunci, îmi amintesc bine, îmi cumpărasem o pereche de bocanci negri, în stil militar, de la un magazin second-hand din apropiere. Cei vechi se făcuseră pur și simplu bucăți. Cei noi nu mi se potriveau tocmai bine; mă strângeau puțin și mă roseseră deja și-mi făcuseră bășici la picioare. Cea mai plăcută parte a zilei era când mi-i scoteam.

Şi, într-o seară, când îmi scosesem bocancii și-mi lăsasem picioarele să respire, am avut o revelaţie.

Bob se plimba de colo-colo prin apartament și părea cam neliniștit. Mai devreme în aceeași seară, mă scuipase când încercasem să-l încurajez să folosească litiera pe care o instalasem în casă.

Părea hotărât să nu se simtă în largul lui cu mine și în noul său cămin, mă gândeam eu. Orice aș fi făcut, nu părea să fie pe placul lui. Dar, cu răbdare, aveam să ne modelăm prietenia astfel încât să se potrivească cu personalitățile amândurora. Aveam să ne obișnuim unul cu celălalt și cu modurile noastre de viață atât de diferite.

Prietenia noastră, de fapt, nu era cu mult diferită de noua mea pereche de bocanci. Trebuia să treacă ceva timp. N-avea să fie o treabă prea comodă. Aveam să ne enervăm unul pe celălalt. Dar, în cele din urmă, aveam să ne potrivim de minune. Ceea ce s-a și întâmplat.

Spirite libere

Clipa în care mi-am dat seama că mie și lui Bob ne era scris să fim împreună a venit, într-o zi de neuitat, când a sărit în autobuz ca să meargă cu mine prin Londra.

Am rămas mut de uimire. Îl alungasem după ce se tot ținuse după mine de acasă până în stație și, când a venit autobuzul, credeam că a rămas în urmă, pe trotuar. Dar, dintr-odată, și-a făcut apariția pe scaunul de lângă mine, încovrigându-se lângă husa în care-mi țineam chitara, ca și cum făcea și el parte din bagajul meu.

Controlorul îmi zâmbise și mă întrebase dacă e al meu.

— Se prea poate să fie, îi răspunsesem eu atunci, dar mi-am dat seama repede că nu așa stăteau lucrurile.

Bob e o forță a naturii, un spirit liber. Nu era al meu. Nu era o posesiune. Nu eram stăpânul lui atunci, cum nu sunt nici acum. Am ales să fim împreună în prezent. Dar cine știe dacă o să fim și în viitor? El va fi mereu prietenul meu, însă e liber să plece oricând dorește.

Cred că libertatea e cheia oricărei prietenii adevărate.

Uniți suntem mai puternici

Într-o seară, la câteva săptămâni după ce l-am cunoscut pe Bob, pregăteam cina. Făceam spaghetti bolognese. Bob stătea într-un colț, făcut covrig, și mă privea.

Ascultam niște muzică la radio, fiersesem apa și desfăceam pachetul de spaghete când mi-a venit ideea. Îmi amintisem o fabulă sau un basm din copilărie în care era vorba despre un bătrân care le dădea copiilor săi o lecție valoroasă folosindu-se de o legătură de surcele.

— Uite, Bob, am spus eu, rupând un singur bețișor de spaghete, înainte să-l las să cadă în oala cu apă clocotită de pe foc. Așa eram noi doi înainte să fim prieteni. Când eram singuri.

Apoi am luat un mănunchi zdravăn de spaghete și le-am îndoit în toate felurile, fără să reușesc să le rup în jumătate.

— Și ăștia suntem noi doi acum.

M-a privit, înclinându-și capul, ca și cum m-ar fi considerat nițel zărghit. Desigur, nu eram. N-am spus niciodată un lucru mai înțelept.

Bob ar fi putut să-și petreacă noaptea aceea pe stradă. Să-i fie frig, să fie singur și înfometat. Cum și eu aș fi putut să trăiesc în continuare de pe o zi pe alta, să fiu dependent de droguri și să n-am un acoperiș deasupra capului. Fără direcție și fără vreun scop în viață. Dar lucrurile nu stăteau așa. Noi ne găsiserăm unul pe celălalt. Și o duceam mai bine, eram mai în siguranță și mai sănătoși datorită acestui lucru.

Cel mai credincios dintre prieteni

Oamenii sunt mereu fascinaţi de legătura specială dintre mine și Bob. Cum am ajuns să fim atât de apropiați? Mi-am dat seama că răspunsul e destul de simplu.

Trăim într-o lume în care e tare greu să crezi în ceva, în orice. Politicienii, instituțiile, oamenii – toți par să ne dezamăgească mai devreme sau mai târziu. Eu, unul, așa mă simțeam. Multe dintre necazurile pe care le aveam mi le făcusem cu mâna mea, dar își aveau rădăcinile și în relații distruse, și în sentimentul că nu fusesem iubit.

Relațiile pe care le avem cu animalele noastre de companie ne oferă o alternativă. Pe ele ne putem baza. Ele nu ne mint. Nu ne înșală. Nu ne dezamăgesc. Afecțiunea pe care ne-o poartă – spuneți-i iubire, dacă vreți – este necondiționată.

Siguranța că ai mereu un prieten alături nu e doar o uriașă alinare. Este și un izvor de putere.