© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8360-4

ISBN PDF: 978-973-46-8361-1

ISBN print: 978-973-46-7962-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SIMONA ANTONESCU s-a născut la Galaţi în anul 1969 şi a copilărit în localitatea Ţintea (judeţul Prahova). După absolvirea Liceului „Constantin Dobrogeanu-Gherea” (actualul Colegiu Naţional „Nichita Stănescu”) din Ploieşti, a urmat cursurile Facultăţii de Chimie din cadrul Institutului Politehnic Bucureşti. A debutat în anul 2015 cu Fotograful Curţii Regale, roman cîştigător al Concursului de Debut al Editurii Cartea Românească/Polirom şi al Premiului de Debut al Uniunii Scriitorilor din România. Acesta a fost finalist al Festival du Premier Roman de Chambéry şi a fost reeditat în 2016 în colecţia Top 10+ a Editurii Polirom. A mai publicat romanele Darul lui Serafim (2016), Hanul lui Manuc (2017), finalist la Premiul Naţional pentru Proză Ziarul de Iaşi, reeditat în colecţia Top 10+ a Editurii Polirom, şi Ultima cruciadă (2019). Începînd din anul 2018 publică la Editura Nemi seria de cărţi Istoria povestită copiilor.

…aș vrea ca pe un drum secetos și dornic de apă să se facă o fântână.

Testamentul Mariei Tănase

1940-1950 – Agurida

Când era fericită, ochii Mariei aveau culoarea pădurilor de brad când intră noaptea-n ele. Camera mică aflată în Blocul Bazaltin din Piața Adolf Hitler mirosise adesea a conuri amare de brad și a rășină din pricina fericirilor Mariei.

Maiorul SS Alfred Karl von Braun, baron de Adelzhausen, nu știa însă asta. Când era supărată, ca acum, ochii Mariei aveau culoarea apelor de munte când e cerul înnorat. În picioare în fața ei, oprind pe jumătate lumina venită de la ferestre, maiorul aștepta răspunsul.

— Care este natura legăturilor pe care le aveți cu Harry Brauner? întrebă maiorul, iar căpitanul român pe care-l adusese cu el traduse pentru Maria.

Sosiseră amândoi însoțiți de o ordonanță care rămăsese în fața ușii, cu arma la picior, la începutul acestei după-amiezi liniștite, când tot blocul își făcea siesta. Armata de pisici ce stăpânea maidanul din spate lenevea răpusă de toropeală sub peticele de umbră aruncate de câțiva copăcei. Portierele Volkswagenului negru se deschiseseră înainte ca automobilul să oprească scrâșnit în fața Blocului Bazaltin. Pisicile dispăruseră imediat în subsoluri, trimițând de acolo miorlăituri furioase, şi un stol întreg de ciori se ridicase cu zarvă mare, înnegrind cerul.

Maria văzuse totul de la început. Era cocoțată pe pervazul ferestrelor lipsite de perdele și le lustruia cu hotărâre, nu pentru că geamul ar fi avut nevoie, ci pentru că nu avea nimic altceva de făcut în clipa aceea. Din Volkswagen coborâseră cu gesturi repezite maiorul SS, căpitanul român și ordonanța. Intraseră în bloc și, mai înainte ca Maria să poată pune lucrurile cap la cap, ușa ei se clătinase în balamale sub bubuiturile ordonanței care lovea în ea cu patul puștii.

— Öffnen! Deschide! răsunase tot holul la porunca răstită.

Cu o înjurătură birjărească, Maria sărise sprintenă de pe pervaz și le deschisese cu iuțeală, mai degrabă furioasă decât temătoare, cu gândul la afurisitele de vecine care cu siguranță sunt acum în spatele ușilor crăpate de un deget, ca să vadă ce se petrece și să aibă ce bârfi mai apoi toată săptămâna.

Aristocratic și superior în uniforma lui neagră, maiorul Karl von Braun intrase și se oprise sub lustra ei Art Deco cu cinci brațe.

— Maria Tănase, artistă, cântăreață? o întrebase fără să o privească, cercetând cu dispreț în priviri odăița.

În chip ciudat, abia atunci se gândi Maria că se întorsese prea devreme în București, că poate ar fi fost mai bine să mai rămână o vreme în mahalaua Cărămidarilor, de unde grădina tatălui său dispărea încet. Ochii ei de culoarea pădurilor de brad se tulburară de umbra unor temeri. I se făcu frică și în ea se ridicară imediat împotriviri de om încolțit:

— Maria Tănase, da. Artistă, cântăreață, spuse cu bărbia semețită către căpitanul român care traducea. Și ce dorește de la mine, neiculiță?

— Hinsetzen, Fräulein! Așezați-vă, îi zise baronul și trase pentru ea un scaun cu spătarul arcuit frumos în lemn și cu o tapiţerie aurie, potrivită mai degrabă pentru saloanele vechilor conace decât pentru studioul micuț în care se aflau.

Începu un adevărat interogatoriu. Maiorul Karl von Braun se interesa de legăturile ei cu profesorul Harry Brauner, muzicologul care de mai bine de zece ani cutreiera țara, înregistrând mai întâi pe cilindri de ceară pentru fonograf, iar mai apoi pe plăci de patefon cântece populare.

— Natura legăturilor mele cu dom’ profesor? Ce vrea, mă, ăsta? Ce natură? Spune-i, neiculiță, că muncim, asta-i natura! vorbi Maria către căpitanul român, iar glasul ei iritat dădea să se ridice către octavele cu care stârnise invidii printre cântăreții vremii. Dă-mi țigările, continuă ea pe un ton coborât, dar atât de hotărât și cu atâta poruncă în mâna întinsă, încât căpitanul se execută pe loc și îi aduse Mariei pachetul albastru de Gauloises de pe scrin.

— Dom’ profesor al dumneavoastră este evreu, doamna Tănase, spuse căpitanul cu răceală în glas, căutând să ascundă în fața baronului respectul pe care-l avea pentru Maria. Nu puteți munci alături de un evreu astăzi.

Maria dădu drumul unui fuior de fum albăstrui către lustra ei Art Deco și vorbi rostind rar cuvintele:

— Păi nici nu mai muncesc alături de el, mă, că l-au închis.

Pe ferestrele lipsite de perdele lumina după-amiezii intra prefirată printre crengile frasinilor. Mâna stângă care ținea țigara întrerupea fasciculul de lumină și desena pe postavul mesei o umbră. Maria apropia palma de masă și umbra se întuneca, apoi îndepărta palma, iar umbra devenea translucidă, pierzându-și contururile. Întrebările continuau. Cu cine se întâlnise la Ambasada Americii? Cu cine se întâlnise anul trecut la New York? Dar la Paris? Maria dădea răspunsuri scurte, apropiind și depărtând palma de postavul stacojiu al mesei și gândind că faptele lasă și ele umbre atunci când le pui în lumină. Simțea cum ceva rău se apropia, judecând după umbrele tot mai întunecate și cu contururi tot mai clare din jurul său. Buricele degetelor ei urmau mângâietor modelul în relief, cu flori încolăcite, al postavului ce acoperea masa.

— Wo du Maurice Nègre getroffen hast? Unde l-ai cunoscut pe Maurice Nègre? căzu deodată întrebarea în aerul cleios al acestei după-amiezi stricate.

Numele ivit pe neașteptate schimbă ceva în odaie. Scrinul cu sfeșnice, măsuța de toaletă încărcată de cutii cu pomezi și pămătufuri, fotoliile Biedermeier și patefonul de pe etajeră dădură semn că l-au recunoscut. Maria simți odaia respirând și se însenină. Ridică sprâncenele, își lăsă capul pe spate și scăpă un hohot de râs care sună ca o linguriță de argint învârtită într-un pahar de cristal.

— Cu ăsta chiar m-am iubit, să știi, spuse ea. Cu ăsta natura legăturilor e dubioasă într-adevăr, aici a nimerit-o.

— Doamna Tănase, vă sfătuiesc să luați lucrurile în serios. Nu știți ce este în joc! se alarmă căpitanul, încercând să-i impună femeii o atitudine mai potrivită pentru situația în care se afla. Acesta este un interogatoriu al Gestapoului, doamnă! Iar dumneavoastră fumați Gauloises! sfârși căpitanul, căruia până și marca țigărilor i se părea un afront adus baronului Karl von Braun.

În urmă cu câteva luni, Parisul fusese ocupat. Franța, care garantase până atunci frontierele Regatului României, căzuse. Regele Carol al II-lea abdicase și plecase din țară, după ce mai întâi cedase fără luptă Basarabia și Bucovina, în urma Pactului Ribbentrop-Molotov. România fusese declarată Stat Național-Legionar, cu Garda de Fier la putere, iar în țară intraseră de curând unități militare germane ce ocupaseră Valea Prahovei pentru petrol.

— Destul, spuse maiorul, care petrecuse tot acest timp în picioare, cu mâinile la spate și cu cascheta pe cap. Să mergem, Fräulein!

Ordonanța de la ușă luă poziție de drepți atunci când trecură pe lângă el și rămase pe loc, de strajă camerei goale. O urcară pe Maria în Volkswagenul negru și o duseră la Malmaison, fosta cazarmă de cavalerie, devenită în ultima vreme centrul de anchetă al Siguranței. Un soldat german îi deschise portiera cu un gest care Mariei, cea mai iubită cântăreață din țară și cea mai răsfățată femeie din București, îi păru familiar. Nenumărate portiere de automobile și trăsuri fuseseră deschise pentru ea până la cei douăzeci și șapte de ani de curând împliniți. De obicei cel care făcea gestul îi căuta privirile cu speranță, iar Maria refuza brațul întins ca să o ajute, sărea băiețește din automobil sau trăsură și lăsa curtezanul nemângâiat în urmă.

De data aceasta însă soldatul nu căuta privirile ei, ci pe ale maiorului german, iar brațul lui nu porni cu galanterie să o ajute, ci o apucă strâns de cot și o trase afară din automobil. Frica o înrăia întotdeauna pe Maria. Încercă să se smulgă din strânsoare, înjurând urât printre dinți, dar nu izbuti decât să-și agațe ciorapul în pragul automobilului. Un mănunchi de fire se destrămă într-o clipă, risipindu-se spre glezna ei.

În jur, glasuri răstite aruncau porunci scurte în română și germană. O dubă opri la ceva depărtare de ei, chiar în fața cazărmii, și câțiva bărbați cu mâinile legate fură coborâți și duși în mare grabă în curtea interioară. Maria putea desprinde din discuțiile aprinse purtate în preajma ei cuvinte separate: beci, arest, trădător, spion. La porunca maiorului Karl von Braun, soldatul o întoarse pe Maria cu spatele către intrarea în cazarmă și o împinse spre o clădire scundă, ascunsă într-o latură a zidurilor înalte.

Cu siguranță se întorsese mult prea devreme în București. Simțea asta în palmele transpirate și în vâjâitul surd din timpane care o făcea să-și încrețească a neplăcere colțurile ochilor, ca la o durere de dinți. În urmă cu puțin timp, Clery, un moșier scăpătat ce-i stătea prin preajmă de dragul petrecerilor lăutărești care se încingeau la sfârșitul spectacolelor ei, sosise în toiul nopții sub ferestrele din Blocul Bazaltin. Maria se pregătea de culcare când el începuse să arunce cu pietricele în geam.

— Pleacă acasă, coane! îi strigase atunci de la fereastră.

— Pune ceva pe tine și treci în automobil, cucoană! o somase el cu un glas pe care nu-l mai folosise niciodată cu Maria, hotărât și parcă speriat, de mirare la omul acesta care arătase până atunci numai o aristocratică lehamite. Ți-au spart toate plăcile de patefon și ți-au anulat spectacolele.

Nu coborâse în noaptea aceea. Nu cobora niciodată atunci când neadormiții curtezani amenințau că înnoptează sub ferestrele ei, arși de focul pe care Maria îl răspândea în lume prin cântec. Clery însă nu făcuse niciodată parte dintre ei și de aceea întâmplarea o îngrijoră. În zorii zilei sosise apoi o birjă cu o veste: spectacolul de la Focșani fusese anulat. Maria împăturise biletul, îl așezase pe masa acoperită cu postav stacojiu, îmbrăcase o rochie simplă și coborâse în sfârșit la Clery.

— Ce știi? îl întrebase, trecând cu indiferență împărătească peste faptul că el dormise în automobil.

— O mână de legionari au dat năvală la Radio și au spart toate plăcile de patefon cu cântecele tale, cu tot cu matrițele aflate la casele de înregistrări, răspunsese grecul crescut cu guvernantă franțuzoaică și ajuns astăzi pe drumuri. E ordin de la Ministerul Propagandei.

Maria îl trimisese acasă, apoi împachetase ce-i căzuse mai întâi sub ochi în două valize de carton presat și îl chemase pe nea Iordache, șoferul.

— Mergem la Livada cu Duzi, în mahalaua Cărămidarilor, nea Iordache, spusese și își aprinsese o țigară.

Strada desfundată a copilăriei ei, ulița plină de noroaie primăvara și de praf vara, acoperită cu totul de zăpezi iarna și mirosind amețitor a caise spre toamnă, nu era un loc pe care ea să i-l poată înfățișa lui Clery sau oricui altcuiva. Deschisese portița care odinioară se înălța dincolo de creștetul ei, iar astăzi abia dacă îi ajungea până la umeri și intrase în odăița scundă de la față.

Rămăsese în mahala mai bine de o lună. Acolo o ajunseseră veștile din ce în ce mai rele care soseau din oraș, ca și cum nu toamna se sfârșea, ci lumea întreagă: fusese arestat profesorul Harry Brauner, căruia Maria îi datora cele dintâi înregistrări pe plăci ale cântecelor ei. Fusese arestat Maurice Nègre, adoratul Maurice Nègre, inima și sufletul ei. E drept că mai purtaseră și alții înaintea lui acest titlu, dar Maria fusese de fiecare dată sinceră.

— Numai cine nu are imaginație nu se îndrăgostește, mă! obișnuia ea să spună în serile târzii petrecute în restaurantul Coșna după ora închiderii cu o mână de prieteni. Ăla care nu are imaginație se uită la omul ăsta, arăta ea spre Maurice, care nu era atent la discursul ei, și vede un bărbat înalt, lat în spate și cam plin de el. Cum să vezi copacul plin de poame, păsări și flori care iese din omul ăsta, dacă tu ești sec ca masa? încheia Maria, ciocănind în tăblia de lemn a mesei și stârnind cu aceasta râsetele tuturor.

De la o vreme însă veștile se răriseră, apoi încetaseră de tot. Cântecele ei nu se mai auzeau la radio. Toți evreii pe care-i cunoscuse erau acum arestați. Toți corespondenții Agenției de Presă Havas fuseseră trimiși acasă, cu excepția lui Maurice, pe care-l arestaseră. Lucrurile păruseră să fi trecut dincolo de cumpăna lor și să se fi liniștit. Maria mai așteptase încă o săptămână, apoi își făcuse din nou cele două valize de carton presat și trimisese după nea Iordache, șoferul.

Se întorsese în București de probă, ca să vadă dacă furia noului regim împotriva ei se domolise, ori poate de dor. Sau poate chiar a revoltă: până la urmă, ce aveau să-i ia? Viața? Cântecele încercaseră, dar se pare că nu găsiseră decât matrițele plăcilor de patefon. Proștii. Păi acolo erau cântecele? Inima ar fi trebuit să i-o spargă dacă voiau să dea de izvorul cântecului.

Era sosită numai de câteva zile când maiorul Karl von Braun, baron de Adelzhausen, intrase în odaia din Blocul Bazaltin. Acum maiorul mergea pe urmele ei către clădirea aflată într-o latură a cazărmii Malmaison, îndepărtând-o de beciurile în care aveau loc de obicei interogatoriile. Intrară într-o încăpere cu miros greu de igrasie, unde o domnișoară bătea cu stângăcie la mașină niște acte. Căpitanul român îi făcu un semn scurt din cap și domnișoara se ridică, aruncă o privire ciorapului cu firele duse al Mariei și dispăru pe o ușă.

Mai târziu Maria avea să-și amintească mai degrabă de maiorul german decât de căpitanul român din pricina felului în care îl afectase camera aceea în care intraseră. Din cauza igrasiei pereților și a mirosurilor putrede împrăștiate de birourile și scaunele vechi, cu picioarele umflate de apă, vârful nasului baronului se înroșise puternic, iar el prinsese a tuși icnit, scurt, ca și cum și-ar fi dres glasul.

Atins de cele dintâi neputințe ale începutului de bătrânețe, maiorul se surprindea tot mai adesea cedând sub atacuri care altădată l-ar fi lăsat indiferent: o fereastră deschisă, un tei înflorit sau o cameră igrasioasă îl îmbolnăveau pentru câteva zile. Făcu semn femeii din fața lui să se așeze pe scaunul de pe care se ridicase domnișoara, iar el luă loc în fața ei, de cealaltă parte a biroului cu miros de mucegai. O plăcea pe duduia asta cu siluetă de Brunhildă nordică pentru scânteierile îndărătnice din ochii ei și pentru luminile lor reci. O plăcea și pentru că-i ajunseseră la urechi zvonuri că s-ar opune rușilor. Oricine se împotrivea rușilor era demn de admirația baronului. Însă tot ce putea face pentru ea era să o îndepărteze de beciurile cazărmii și să o aducă pentru interogatoriu aici, în birourile secretarelor.