© 2017, 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6724-6

ISBN PDF: 978-973-46-6725-3

ISBN print: 978-973-46-7374-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Corneliu Drăgan-Târgovişte, Intrare la Muzeul Satului din Goleşti, acuarelă

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SIMONA ANTONESCU s-a născut la Galaţi în anul 1969 şi a copilărit în localitatea Ţintea (judeţul Prahova). După absolvirea Liceului „Constantin Dobrogeanu-Gherea“ (actualul Colegiu Naţional „Nichita Stănescu“) din Ploieşti, a urmat cursurile Facultăţii de Chimie din cadrul Institutului Politehnic Bucureşti. A debutat în anul 2015 cu Fotograful Curţii Regale – romanul câştigător al Concursului de Debut al Editurii Cartea Românească, ediţia 2014, şi al Premiului de Debut al Uniunii Scriitorilor din România. Romanul a devenit în scurt timp bestseller şi a fost reeditat în 2016 în colecţia „Top 10+“ a Editurii Polirom. În anul 2016 Simona Antonescu a publicat la Editura Cartea Românească al doilea roman al său, Darul lui Serafim.

De la Nistru pân’ la Tisa

Tot românul plânsu-mi-s-a

Că nu mai poate străbate

De-atâta străinătate.

Mihai Eminescu, Doina

Bunicilor mei, Iosif şi Casandra, bunicilor lor
şi tuturor străbunicilor
care dorm în aceste pământuri

BOIERII SĂMĂRGHITENI

Muşcata din talpă

1806, primăvara – moşia Mironeşti

Din pricină că albia de scaldă a jupâniţei Ruxandra crăpase, băltind la ultima baie întreg iatacul, băieşiţele spălau astăzi fata în hârdău nou, din lemn neînceput. În colibele de ţigani din vatra curţii boiereşti se poruncise de îndată albie nouă.

Cu un pocnet vesel de biruinţă, hârdăiaşul din lemn alb de mesteacăn se răsturnă pe podele, rostogolind împrejurul lui trei copile de-o vârstă cu primăvara de afară. Apa înmiresmată cu petale de trandafiri inundă iute odaia, ajungând într-o clipă până la pragul înalt de care se izbi, plescăind. Stropi graşi căutară să ajungă cât mai sus, pe uşa grea din drugi laţi, încheiaţi între ei cu limbi groase de fier pornite din balamale.

Chiva, ţigăncuşă născută pe moşia Mironeşti, cam de-un leat cu jupâniţa cea mică Ruxandra, alunecase pe una dintre bucăţile de săpun parfumat ale jupâniţei şi, în ultimul său moment de echilibru, avusese bunul instinct de a se apleca în faţă, iar acum străbătea odaia de scaldă întinsă pe burtă, cu mâinile dinaintea ei, ca un despicător de valuri. Se opri cu degetele în marginile hârdăiaşului răsturnat care, din izbitura copilei, îşi mai continuă pentru o clipă rostogolirea hodorogită pe duşumele.

Stanca, cea de-a doua băieşiţă a jupâniţei, luată prin surprindere de hotărârea hârdăiaşului de a ceda jocului lor de până atunci şi a rostogoli pe podele apă şi stăpână deopotrivă, căzuse ca secerată pe spate, după ce mai întâi picioarele ei încercaseră să păstreze controlul asupra situaţiei, bătând iute câţiva paşi în aer.

Fustele ei multe şi colorate, zburătăcite ca nişte păsări alungate, lăsară vederii preţ de o clipă adâncurile lor tăinuite. Ca un făcut, Chiva şi jupâniţa Ruxandra priveau chiar într-acolo atunci când fustele înaripate ale Stăncuţei nu se hotărau cum să se aşeze. Ochii Ruxandrei se măriră şi sprâncenele ei se ridicară, fără a aştepta îngăduirea stăpânei lor. De sub fustele ţigăncuşei-băieşiţe o noapte caldă, blândă şi adâncă părea că se roteşte în spirale vrăjite, sorbind înăuntru lumea din afară.

Noaptea rotită încetini timpul din odaia cea mică de scaldă, îngreunându-i curgerea şi dezvăluind Ruxandrei lucrurile într-un alt ritm, mai cleios şi cu toate acestea mai limpede. Ea văzu tălpile ridicate spre ferestre ale ţigăncuşei mişcându-se atât de încet, încât zeci de gânduri avură timp să se nască şi să moară în mintea ei. Stanca nu purta pantalonaşi. Oare Chiva purta? Măicuţa sa, jupâneasa a mare – cum îi spuneau toţi ai curţilor –, ar fi îngăduit oare să dea de bogdaproste fetelor câţiva dintre pantalonaşii ei? Dacă ea avea doisprezece ani de curând împliniţi, la fel ca şi Chiva – erau născute în acelaşi an –, atunci Stanca trebuie să aibă paisprezece.

Întotdeauna o fi avut muşcata aceea în talpă? Pata vineţie pe pielea mai albă a tălpii avea marginile zdrenţuite ale florilor de prin ghivecele măicuţei sale. Îi pipăi cu privirea conturul. Semnul nu depăşea nicăieri marginile tălpii, aşa că nu se putea ghici atunci când fata era în picioare.

Chiva nu mai respira, cu ochii la stăpâna sa, aşteptându-i primul gest ca să înţeleagă ce are de făcut. Fustele Stăncuţei căzură în neorânduială una peste cealaltă, acoperind vederii tainele arătate pentru o clipă şi redând timpului din odaie ritmul lui obişnuit. Vraja ruptă brusc o trezi pe Ruxăndriţa, făcând-o conştientă de apa cu miros de trandafiri ce băltea sub genunchii ei, de strigătele ispravnicului Aurică venite de jos, din curte, şi de faptul că – spre deosebire de ţigăncuşa ei – ea nu e îmbrăcată chiar cu nimic.

— Cămaşa! dădu strigăt speriat jupâniţa, încrucişându-şi braţele peste piept şi strângând genunchii unul într-altul şi pe amândoi sub ea, pentru că încă se mai aflau toate trei pe podelele ude.

— Cămaşa, Chivă, ce stai proastă şi te uiţi? repetă porunca Stanca, mai mare de ani decât jupâniţa şi Chiva.

Şi, ca semn al autorităţii sale mai înalte, se ridică de îndată de pe podelele ude şi acoperi pe Ruxandra cu cea dintâi dintre fustele ei bogate, îngenunchind alături de ea şi împreunând marginile cu flori pe după umerii goi ai stăpânei. Ruxandra se simţi împresurată de arome tari de cimbrişor şi sărate, aşa cum ridicau covoarele de mătasea-broaştei de pe iaz în toiul verii, când le bătea soarele.

Chiva sări ca arsă, luminată în sfârşit asupra celor ce erau de făcut într-o asemenea situaţie, dornică să ducă treaba la îndeplinire cât mai iute. Apucă de gulerul dantelat cămaşa pregătită pe spătarul unui jilţ şi o trecu cu îndemânare peste capul Ruxandrei, potolindu-i repede poalele împrejur cu palmele şi ridicând apoi priviri mândre către ea.

Se ridicară pe picioare, ţigăncuşele sprijinind jupâniţa, şi-şi priviră tălpile muiate până la glezne în apă. Odaia de scaldă era micuţă, iar pragurile înalte păstrau apa ca într-o albie uriaşă. Singurul loc pe unde s-ar fi putut scurge era de-a dreptul printre duşumele, peste tingirile şi blidele din cuhniile de vară. „Ca şi data trecută, când crăpase copaia“ – îşi amintiră în aceeaşi clipă toate trei copilele şi prinseră a râde cu poftă, speriind hulubii de sub streşini şi ridicându-i în stoluri pe deasupra curţilor.

Pe lângă plitele încinse dis-de-dimineaţă, femeile de la bucătărie aşezaseră o fată mai neînvăţată, ca să învârtă linguroaiele în tuciuri. Aprinsă toată la faţă din pricina căldurii, fata plimba linguroiul prin fierturi, ştergându-şi din când în când fruntea năduşită cu colţul broboadei albe, subţiri, de vară. Nevăzute ca nişte duşmani şireţi, câteva picături de apă se strecurară printre scândurile tavanului şi căzură pe plita încinsă, sfârâind. Fata deveni atentă şi îşi verifică iute din priviri oalele şi tuciurile lăsate în grijă. Niciuna însă nu dădea în clocot.

Apa din odaia de deasupra scăpă din nou din strânsoarea scândurilor şi ajunse pe plită.

— Florico, vezi de oalele alea, că te jumulesc acuş ca pe-un pui de găină! spuse pe un ton potolit una dintre femeile din bucătărie, cât să nu sperie fata pe care o ştia cam zărghită, dar să-i adune minţile la lucrul ce-i dăduse de făcut.

Boierii Sămărghiteni cu case pe moşia Mironeştilor nu aveau bucătăreasă tocmită. Dintre femeile satului, tot la două-trei zile rămâneau câte două pe la curtea jupânesei Aristiţa Sămărghitan, maica Ruxandrei, ca să facă de mâncare. Se roteau între ele după legi complicate ce păreau să ţină de pătrarele lunii şi mărimea zilei, dar înţelegerea aceasta a lor cu jupâneasa a mare nu se stricase de mai bine de trei ani.

Astăzi venise rândul Anicăi, care adusese cu ea şi pe fata soră-sii, cunoscută în sat ca nătângă, ca să încerce a o lipi pe la curtea boierilor.

Apa din odaia de scaldă, prefirată de-acum într-o ploaie măruntă peste plitele femeilor, sfârâia precum oalele de ciorbă când dau în foc. Anica se repezi ca o furtună asupra nepoatei, dar se opri nedumerită în faţa sobelor, cu ochii la şiroaiele care se scurgeau printre scândurile tavanului. Pricepând de îndată ce se petrecuse, mai cu seamă că glasurile ţigăncuşelor se întreceau în chicoteli dimpreună cu acela al jupâniţei celei mici, Anica culese în grabă lingura cu coada cea mai lungă din bucătărie şi, fluturând-o pe deasupra capului, porni pe scări către odaia de scaldă.

— Florico, fată hăi! Adu o găleată şi cârpe şi vino după mine! strigă ea în spate nepoatei. Adu şi pe Nela din curte şi haideţi repede, că se umflă duşumelele şi ne omoară boierul!

Deschise uşa iatacului cu un gest hotărât, de oştean viteaz aflat în faţa unui duşman mai numeros şi bănuit mai vrednic. Uşa se trânti de perete cu un pocnet sec. În odaie, într-un iureş vesel, Ruxăndriţa lipăia desculţă prin apa în care pluteau petale de trandafiri, stropind la fiecare pas pe Stanca şi amândouă bucurând-o cu joaca lor pe Chiva, ce se oprise pentru o clipă şi-şi răsucea în pumni poalele fustelor, storcând apa din ele.

Chipul Floricăi, iţit pe deasupra umerilor laţi ai Anicăi, se lumină tot la vederea veseliei din iatac. Femeia puse cu hotărâre un picior în apă şi prinse a înainta ca un crucişător viteaz către cele două ţigăncuşe, socotite vinovate de toată această ispravă. Ridicase coada lingurii de lemn deasupra capului şi umplea acum odaia de sudălmi, pe care însă căuta a le potrivi ca pentru urechile jupâniţei:

— Ceapa moaş-tii tale de neruşinată, Stanco, că eşti a mai mare şi se cuvine, după atâţia ani slujiţi la boieri, să ştii buna-cuviinţă şi chibzuiala!

Şi spunând acestea, lovi cu sete pe ultimul cuvânt poalele fustelor Stăncuţei, ca şi cum ar fi dorit să-i dea o greutate aparte între toate cele rostite. Ţigăncuşa scoase un chiot vesel şi lipăi din doi-trei paşi în celălalt colţ al odăii, cu Anica pe urmele ei. Întâlnind pe cale pe Chiva, femeia îşi răsuci pe mână cozile ei cu galbeni împletiţi alături de nojiţe roşii şi smuci sănătos de două ori, făcând copila să-şi prindă capul cu amândouă mâinile.

— Las-o, ţaţă Anico! strigă înfuriată Stanca şi veni singură în calea cozii de lingură, cu gând să scape pe Chiva din mâinile femeii.

— Adunaţi apa în găleţi cu cârpele şi nu mai staţi ca la iarmaroc, la comédii! porunci Anica femeilor rămase în prag, în vreme ce mai repezea o lovitură peste picioarele Stăncuţei, zburătăcindu-i poalele.

Profitând de privirea aruncată de Anica preţ de o clipă către femei, ţigăncuşa îi smulse cu îndrăzneală arma din mână şi o aruncă pe fereastra deschisă, departe în curte, apoi o prinse pe Chiva de cot şi ieşiră în fugă din odaie, stropind totul în jur.

Văduvită de obiectele furiei sale, Anica rămase descumpănită în mijlocul încăperii, luând seama abia acum la poalele deja ude, la femeile care adunau apa cu mişcări iuţi şi storceau cârpele în găleţi şi la privirea indignată a jupâniţei celei mici. Ruxandra îşi făurise o poziţie de stăpână ofensată şi aşteptase momentul de răgaz în toată devălmăşia, pentru ca vorbele ei să aibă greutate şi să nu cadă precum mofturile unei copile.

— Anica, începu ea cu tonul pe care-l avea maica sa, jupâneasa, uneori. Ţiganca Stanca şi ţiganca Chiva sunt ale mele. Nimeni nu-mi bate mie ţigăncile dacă doreşte să mai pună vreodată piciorul în curţile acestea.

Cu gesturi demne, îmbrăcă un căftănel lung până-n pământ, fără mâneci, albastru întunecat, peste cămaşa albă cu mâneci creţe, şi păşi peste prag ridicându-şi veşmintele cu eleganţă, ca să facă loc picioarelor goale. Porni în jos pe scări, lăsând pe urmele sale o dâră de apă, lucitoare precum cele lăsate de melci, şi-şi păzi pasul să nu se abată de la cadenţa stăpânită, atât de dragă mamei.

Odată trecută însă de colţul scării pe cea de-a doua aripă în jos, o rupse la fugă, încă şi mai nestăpânită decât ţigăncuşele ei, cu câteva clipe mai devreme.

Aurică ispravnicul

Aurică, ispravnicul boierilor Sămărghiteni, îşi purta calul numai cu coama împletită. Ai satului vedeau într-aceasta semn de mare trufie, dar Aurică îşi luase de multă vreme obiceiul de a păstra tăcerea peste lucrurile mai complicate ale vieţii lui, şi până acum tăcerea nu-l înşelase niciodată. Vorbele satului veneau şi treceau, iar Aurică le rămânea la suflet bărbaţilor – pentru cârmuirea lipsită de răutate a treburilor moşiei – şi femeilor – pentru alte pricini.

Roibu, calul său ţintat în frunte şi pintenat cu alb numai la picioarele din spate, părea conştient de colacii împletiţi mai mândru decât ai fetelor din Mironeşti, porniţi dintre urechi şi umflaţi ca nişte cozonăcei de-a lungul gâtului arămiu. Îşi ţinea capul semeţ şi lovea din când în când colbul curţii cu copita, încetişor, fornăind pe nări.

La fiecare ureche, Aurică îi prinsese câte un cănăfior roşu, după ce Roibu zăcuse bolnav trei zile în iarnă, deocheat de o zvârlugă de fetişcană cu ochii verzi care nu avusese de lucru şi rămăsese privind lung la calul arămiu între zăpezile argintate. Când se ridica pe picioarele dinapoi şi-şi lăsa capul în piept, cănăfiorii îi atingeau ochii şi Roibu se dezmierda când cu cel din stânga, când cu cel din dreapta.

Aurică nu mai era în zaua lui.

Barba scurtă, nu prea deasă, se înspica argintiu pe alocuri, vestind anii bătrâneţii. Pielea pleoapelor, rămasă prea mare pentru ochii adânciţi de la o vreme cam mult în orbite, cădea pe la colţuri, punând tristeţe privirilor ispravnicului. Umerii lui laţi sub cămaşa din pânză aspră, bărbătească, şi ceafa întotdeauna dreaptă ce se ivea din gulerul alb mai gâdilau însă şi astăzi zâmbete pe la colţurile gurilor nevestelor tinere din sat.

Femeile îl plăceau pe Aurică. Firea lui blândă şi vocea mai groasă decât a celui mai mare clopot al bisericii li se lăsau la inimă. De n-ar fi fost judecata lui mai înţeleaptă decât slăbiciunile lor, de multe ori s-ar fi aprins satul în anii de văduvie ai ispravnicului.

Aurică însă ştia să caute prin Doiceşti, Trepeziţa ori Porumboiu, sate mai depărtate ale boierilor Sămărghiteni, ca să nu strice pacea de pe lângă curţile boiereşti.

Intrase dis-de-dimineaţă, călare pe Roibu, pe sub porticul culei celei vechi, bătrâneşti, aflată încă în picioare la marginea dinspre răsărit a curţilor. Drumul pe sub porticul culei era pietruit de cei dintâi Sămărghiteni, pe care nici boierul cel bătrân, îngropat mai an în spatele livezii, nu-i apucase în viaţă, asta însemnând aproape suta de ani, după calculele lui Aurică. Cu adevărat, anii ar fi fost vreo 80, dar lui Aurică îi plăcea să judece în cifre mari.

Sunetul cadenţat al copitelor lui Roibu pe drumeagul bătut în pietre îi plăcea mult ispravnicului, şi obişnuia să intre pe acolo în curţi, măcar că îi venea peste mână. Venise în dimineaţa aceea ca să mai încerce încă o dată o vorbă cu boierul cel tânăr, despre recolta de anul viitor.

Între ei rămăseseră de câţiva ani nişte neînţelegeri legate de pământurile dintre sate. Aurică dorea să pună porumb pe toate fălcile din satele Trepeziţa şi Doiceşti – zeci de pogoane de porumb –, iar pe fălcile din Mironeşti şi Porumboiu ar fi pus cartofi.

— Cartofi! sărise ca ars boierul cel tânăr, şi de supărare aruncase în mijlocul curţii cana din care băuse vin. Cartofi! Cui vindem atâţia cartofi, Aurică? Ţi-a cerut ţie Constantinopolul, Viena ori Hamburgul cartofi?

— Ca să se mai odihnească pământul, argumenta liniştit Aurică, şi vocea lui suna precum un clopot scufundat în iazul din spatele conacului cel nou.

— Pământul se odihneşte de când l-a făcut Dumnezeu, Aurică, îşi trecea boierul palma lată peste ochi, frământându-i, necăjit de insistenţa ispravnicului. Nouă ne cer negustorii armeni grâu. Grâu, Aurică!

— Grâu, boierule, repeta ispravnicul, bătând mângâios cu palma gâtul calului. Atâta doar că pământul dă din ce în ce mai puţin grâu. Trebuie lăsat să se odihnească. Grâul l-a secat. Să mai schimbăm. Am toate socotelile trecute la condică: acum cinci ani, la 1801 în toamnă, am luat 3 000 de ducaţi de aur pentru toată recolta de pe Mironeşti şi Porumboiu. Mia de merţe. Mai an în toamnă am luat abia 2 000 de ducaţi. Mironeşti şi Porumboiu – 700 de merţe. Puţin.

— Parcă îmi amintesc că a fost an secetos, propuse boierul Sămărghitan o dezlegare întregii situaţii.

— Scrie la condică: despicam pământul cu sapa, băgam mâna şi scoteam palma umedă la genunchiul degetului mijlociu, răspunse la fel de liniştit Aurică. Asta a fost umezeala pământului şi acum cinci ani, şi anul trecut. Nu a fost nicio secetă. Iar neguţătorii armeni ori alţii, de alte neamuri, pot fi convinşi să cumpere şi cartofi, dacă marfa este bună şi recolta este frumoasă. Aducem femeile cele mai pricepute din patru sate, facem negustorilor o masă cu cartofi umpluţi, scăldaţi în smântână, cu pârjoale din cartofi traşi pe răzătoare, cu clătite din cartofi ori cu colţunaşi umpluţi cu cartofi zdrobiţi şi frământaţi cu brânză sărată, să-şi lingă degetele. Ne-om pricepe noi să vindem, boierule, surâse Aurică la amintirea altor asemenea mese la care adunaseră negustorii pentru înfăţişarea mărfii, iar aceştia nu se mai lăsau apoi duşi de la moşie.

Discuţiile fuseseră părăsite anul trecut, iar Aurică dorea să le reia anul acesta. Era singurul ispravnic din Ţara Românească despre care samsarii sosiţi toamna cu caravanele ştiau că ţine o condică, aşa cum făcea el. Se afla întreaga viaţă a moşiilor acolo, în condica lui: când a plouat şi cât, când a dat îngheţul, câţi oameni au ieşit la semănat, la ce adâncime în pământ se simţea umezeala, ba chiar şi dacă oarecine din sat a călcat Armindeniul, Ziua Pelinului ţinută la 1 mai, ieşind la muncă şi atrăgând astfel grindina asupra grâului.

Anul acesta, Aurică nădăjduia să înduplece pe boierul cel tânăr să facă baremi o încercare. Să-i dea dezlegare să schimbe numai pe câteva pogoane de pământ grâul cu cartofi.

Intrase pe sub porticul culei amuşinând cu nările în vânt, precum Roibul lui când simţea câine. Căuta miros de ploaie, pentru că era încă luna lui mai, şi grâul avea nevoie de apă. Ajuns în mijlocul curţilor, se ridică în scări şi cercetă zarea către miazănoapte, de unde veneau norii de ploaie prin părţile lor. Cerul senin se aşeza cuminte la marginea câmpiei, iar lui Aurică nu-i plăcu aceasta.

Un rândaş se apropie în fugă de la grajduri şi îi prinse calul de dârlogi. În lumina frumoasă a dimineţii de mai, conacul zâmbea în soare din toate ferestrele. Peste cercevelele iatacelor de dormit aflate la cel dintâi cat, mâini harnice scoseseră la soare pernele şi învelitorile, care spânzurau acum, albe ca spuma laptelui şi înconjurate de colţişori împletiţi cu igliţa.

Dintr-o margine a conacului, din odăiţa cea mică de sub streaşina cu hulubi, răzbătea până în mijlocul curţilor larmă mare, pe fereastra deschisă. Chiote vesele, ceva tingiri mânuite cu nepricepere şi vocea supărată a Anicăi. Vreunul dintre războaiele ei cu ţigăncuşele Ruxandrei, înţelese Aurică şi tocmai prinse a zâmbi, când un linguroi de lemn cu coada lungă porni într-un zbor avântat de la fereastra cu pricina, făcu boltă pe deasupra capului ispravnicului şi căzu nedumerit la picioarele lui Roibu.

Calul scăpă un nechezat prevenitor, pentru cazul în care linguroiul s-ar fi dovedit a fi altceva decât părea şi ar fi prins viaţă la picioarele lui. Linguroiul însă nu mai mişcă, şi Roibu se linişti.

Stanca, tare frumuşică, cu ochii verzi ca iazul şi cu părul lucios ca al lui Roibu, ba chiar cu aceeaşi cănăfiori pe lângă tâmple, ieşi în goană din conac, lipăind din picioarele negre pe pământul nezvântat de pe lângă ziduri. Ţinea strâns de cot pe Chiva şi amândouă căutară scăpare tot pe lângă ziduri, până dădură în livadă şi dispărură în spatele rugilor de mure. O nojiţă roşie din părul Stancăi rămase agăţată de primele crengi ale rugilor, zălog.

— Nu-i dai decât apă, spuse Aurică rândaşului, descălecând şi lăsând calul pe mâinile lui.

Se aplecă şi culese din praf linguroiul zburător, cu gând să-l ducă la bucătării, ca să poată afla apoi de acolo cum se petrecuseră toate. De când ţinea zilnic condica recoltelor, notând mai întâi fără sminteală tot ceea ce se întâmpla în jur, pentru ca abia mai apoi să facă legătura între lucruri şi sporul grâului, Aurică devenise iscoditor şi mereu dornic de amănunte. Descoperise că toate au legătură între ele, pentru cel cu suficientă răbdare să le afle şi să le pună cap la cap.

Pe când era însă cu degetele în tină şi rândaşul încă nu întorsese calul ca să-l ducă la adăpat, o furtună albastră cu aripi albe, bogate şi creţe, trecu printre creştetul său aplecat şi acela ţintat al calului. Ruxandra, desculţă şi cu căftănelul încheiat numai la cei dintâi bumbi de la gât, cu aripile lui albastre fluturând pe urmele ei ca o pasăre măiastră, ridică pe Roibu pe picioarele dinapoi şi făcu pe rândaş să scape dârlogii din mâini.

— Doamne, apără şi păzeşte, că aprigă-i, murmură din vârful buzelor omul, muncindu-se să-l potolească pe Roibu şi să prindă din nou frâiele.

— Sărutăm mâna, jupâniţă mică, spuse Aurică, ridicând de pe cap pălăria de paie.

— Bună dimineaţa, Aurică! răspunse Ruxandra, oprindu-se pentru o clipă şi întorcându-se cu faţa către el. Cauţi pe taica? Îşi ia cafeaua şi ciubucul în cerdacul cel mare dinspre iaz.

Cula bătrânească

Copila Sămărghitenilor se răsuci pe călcâie, învolburând foile albastre ale căftănelului, şi îşi continuă drumul de-a lungul curţii, către cula de la intrare. Tălpile ei desculţe apăreau şi dispăreau din poalele cămăşii albe, ieşită numai de-un lat de palmă de sub postăviorul caftanului. Un pisic se desprinse din umbra zidurilor vechii cule şi i se încurcă printre picioare, dezmierdându-se. Ruxandra îl ridică în braţe şi intră în încăperea lipsită de ferestre.

În anii năvălirilor sălbatice ale hoardelor de tătari, cei dintâi Sămărghiteni ridicaseră cula din piatră, lipsită de ferestre până sus, la cel din urmă cat, unde tăiaseră numai ochiuri înguste cât să încapă gura flintelor, împrejurul întregii construcţii.

În foişorul de sub pod urca, pe atunci, cel mai mărunt dintre rândaşii curţilor, scrutând cât era ziua de lungă zarea către răsărit, de unde veneau de obicei nenorocirile. Podul turnului fusese dintotdeauna sălaş porumbeilor, iar straja avea mare nădejde şi ajutor în ei, căci dădeau de veste încă dinainte ca ochii omului să vadă.

Mai întâi porumbarul prindea viaţă. Păsările se ridicau de pe cuibare şi-şi dezmorţeau aripile, zburând dintr-un capăt în altul al podului culei. Straja lua aminte la scândurile printre care se strecura câte o pană, îşi freca ochii ca să-i facă mai ageri şi privea câmpurile cu încruntare. Apoi, porumbarul ridica glas de război, ca şi cum vulpea ar fi pătruns înăuntru. Straja căuta din ochi oamenii curţii şi îşi fixa în minte care şi pe unde se află. Uneori, cei ţintuiţi cu privirea îl simţeau şi i se uitau în ochi, întrebând.

Apoi, la o vreme, porumbeii zvâcneau afară pe toate ochiurile foişorului, ca o floare care îşi desface petalele uriaşe dintr-odată, umplând cerul de bătăi de aripi şi scuturând în capul strajei pene şi fulgi. În zare, la marginea câmpurilor, un nor de praf cât un porumbel de mic se ridica din pământ, iar stâlpul foişorului tremura slab în pumnul rândaşului-paznic.

— Tătaariiii! rupea atunci straja zilei aceleia văzduhurile cu cel dintâi strigăt, căruia îi urmau altele, mereu aceleaşi.

— Copiii şi jupânesele în beciul culei! Sloboziţi animalele! Bărbaţii, sus, în foişor!

Flintele erau de obicei deja acolo, aşteptându-i.

Boierul bătrân apucase vremurile acelea în care turnul îi apăra. În anii din urmă însă rostul lui se pierduse, rămânând numai pentru jocul copiilor şi pentru fala lui Aurică, ce-şi purta calul pe sub porticul său, ca să audă copita pe piatră. Noile case boiereşti fuseseră ridicate către apus, iar între ele şi bătrâna culă se întindea astăzi curtea cea mare, rotundă şi străbătută cât era ziua de mare de femei cu tingiri fierbinţi în mâini, ţigani cu unelte poruncite la fierăria moşiei, copii ce aveau în grijă cârdurile de păsăret ale gospodăriei şi feluriţi alţi argaţi, fiecare cu treburile lor.

Cula veche privea la toate acestea cu ochi stinşi ca ai boierului bătrân, în ziua morţii sale.

Pe vremea când era încă pruncă şi boierul bătrân o purta de-a călare, în faţa lui pe şa, Ruxandra se temea să intre în încăperea aceasta de jos a culei, unde soarele nu pătrundea decât pe uşă, despicând înăuntru două conuri mari de umbră. Boierul bătrân îi desluşise rând pe rând toate tainiţele încăperii, arătându-i gura beciului unde se adăposteau femeile şi copiii, atunci când moşia era călcată de tătarii cei sălbatici, ori scara către catul de sus, atât de îngustă încât un bărbat în putere o urca greu, întors pe lat.

Astăzi, boierul bătrân nu mai era, şi Ruxandra strângea pisicul în braţe ca şi cum, din ocrotirea lui, şi-ar fi tras puterea de a merge mai departe. Ori de câte ori călca pragul culei singură, găsea din nou în ea pe fetiţa cea speriată din anii când trăia bunicul ei.

— Ţi-e sete? şopti ea la urechea pisicului. Haide să bem apă.

Îl aşeză jos, în încăperea întunecată, prinse cu amândouă mâinile roata scripetelui şi învârti. Chepengul de deasupra gurii beciului era greu ca o lespede de mormânt. Lanţurile se strânseră cu zgomot adânc, de fier vechi. Zalele nefolosite se opintiră odată cu scrâşnet, ca să facă pe plac micii stăpâne, şi chepengul prinse a se ridica încet. Speriat, pisicul se lipi de piciorul Ruxandrei. Întunericul încăperii de pe pământ a turnului se scurse în adâncurile beciului.

— Uite, vezi? Aici se ascundeau ai noştri, atunci când dădeau tătarii, rosti copila în şoaptă vechile vorbe ale bunicului, ca şi cum ele ar fi locuit întotdeauna acolo, şi acela care tulbura pacea culei avea datoria de a le lua din aerul încărcat cu mirosuri de mucegai şi a le rosti. Iar bărbaţii urcau iute sus, în turn, unde aşezau flintele în ochiurile din ziduri şi luau în cătare pe năvălitori.

Dibui pe întuneric după felinarul ascuns în gura beciului, îl aprinse şi – cu el într-o mână şi pisicul în cealaltă – coborî treptele de piatră. Într-un colţ, ghizdul unei fântâni arunca o umbră lungă. Ruxandra ridică felinarul mult deasupra capului, căutând un loc bun ca să-l aşeze. Îl atârnă într-un piron din perete, în care încă mai spânzura o sabie ruginită căreia generaţii întregi de păienjeni îi ţesuseră prăselele de mâner, cu pânze dese.

Ruxandra ştia toate poveştile culei. O ştia şi pe aceea a fântânii din beci, săpată acolo de tatăl bunicului său după ce unul dintre asedii durase mai mult decât apa din cobiliţele coborâte în ascunzătoare. Rămăseseră fără apă, şi cel mai mic dintre prunci se prăpădise.

Apa din fântâna îngropată aruncă înapoi lumina galbenă a lumânării din felinar, spartă într-un mozaic mărunt. Ruxandra privi în adâncurile ei, ca în înalturile cupolei unei biserici aşezate invers. Scoase ciutura plină, luă apă în pumni şi lăsă pisicul să bea. Îşi sprijini apoi amândouă mâinile pe buza ciuturii şi bău, cu înghiţituri mici, plimbând mai întâi apa rece ca gheaţa între obraji, ca să o domolească, cum o învăţase maica-mare, jupâneasa bătrână, demult.

Ruxandra nu şi-o mai amintea prea bine pe jupâneasa bătrână.

Pe vremea când bunicul său încă mai trăia şi îi spunea poveşti despre ea, Ruxandra găsise undeva, în spatele pleoapelor sale, trei amintiri cu jupâneasa bătrână şi, mai apoi, ca să nu le piardă, continuase să şi le istorisească singură.

Una dintre ele se petrecea chiar aici, pe marginea ghizdului fântânii din beci, unde bunica o aducea „ca să cunoască locul şi să nu se sperie, să nu dea glas şi să nu plângă, de va fi să fie vreodată, Doamne păzeşte, apără şi ne fereşte!“, răsunau în mintea copilei Sămărghitenilor cuvintele jupânesei bătrâne. În amintirea ei, jupâneasa scotea ciutura plină şi-i dădea să bea, povăţuind-o cum să domolească apa rece ca gheaţa, ca să nu-şi aprindă plămânii.

Şi-l amintea în schimb foarte bine pe boierul cel bătrân, căruia ai casei încă nu-i făcuseră capătul de un an¹. Crucea de la căpătâiul lui era încă tânără, făcută din lemn, între crucile vechi din piatră ale neamului, cu toţii aşezaţi în pământul frumos mirositor de dincolo de iaz.

Moartea lui dezvăluise Ruxandrei locuri neştiute din inima sa. Nu ştia dacă suferă, căci suferinţa o asemuia zilelor ce urmaseră căzăturii dintr-unul din merii din livadă, când carnea genunchiului îi plesnise până la os. Îi era însă foarte dor de el, şi căuta tot mai adesea să rămână singură prin locurile lor tainice, ca să se gândească la el.

Uneori, în dimineţile de toamnă când soarele se hotărăşte mai greu să se arate şi umbrele rămân lungi multă vreme, boierul bătrân înfăşura fata într-o velinţă de lână netoarsă şi petreceau amândoi câte un ceas pe cerdacul cel mare dinspre iaz, privind apa înroşită de luminile începutului de zi. Dincolo de oglinda ei, cu voia preotului din sat, fuseseră întotdeauna îngropaţi cei duşi din neam. Morţii şi viii priveau astfel unii către alţii, pe deasupra iazului.

Aici, între zidurile de piatră ale culei, odinioară cetate în faţa năvălitorilor, Ruxandra simţea că boierul bătrân încă vorbeşte cu ea.

— Când au făcut ei fântâna, taicule mic, era după ce au pierdut pe frate-meu de sete. Ne asediaseră tătarii, pierde-le-ar Dumnezeu neamul, şi noi ne închiseserăm cu toţii în culă, între ziduri. Jos, la cămara din beci, mamă-ta bătrână păstra pentru astfel de prăpăd carne sărată şi afumată, fructe uscate, brânză în putinică, la saramură, şi bărdăcuţe cu apă. Apa s-a isprăvit cea dintâi, răsuna în mintea Ruxandrei glasul boierului bătrân.

În primii ani ai copilăriei, când se ridicase pe picioare şi venise vremea să dea nume celor ai casei, Ruxandra numise pe boierul bătrân taicule. De dragul cuvântului rostit atât de limpede de copila de trei ani, boierul îi spunea şi el, înapoi, taicule mic.

— Este bine că te-a trimis Dumnezeu fată, taicule mic. Aşa, ca să te iubească şi surorile tale cele mari, după tată. De-ai fi fost băiat şi ţi-ar fi rămas moşia toată, casele cu acareturi, livezile şi holdele, iazul, cele douăsprezece sate şi cele douăzeci de sălaşe de ţigani, te-ar fi pizmuit şi te-ar fi urât din tot sufletul. Aşa, toate trei fiind fete, pământurile se vor împărţi, iar ţie îţi va rămâne Mironeştiul şi vei avea grija bătrânilor până când îi va aduna Dumnezeu la El.

Boierul Sămărghitan cel tânăr îşi adusese boieroaică de-a doua, după ce se prăpădise cea dintâi, dintr-o răceală ce dăduse în aprindere de plămâni. Rămas cu cele dintâi fete încă micuţe, una de unsprezece ani şi cealaltă de nouă, boierul cel tânăr ascultase sfatul părinţilor – în putere la anii aceia – şi pornise pe la zaiafeturile date de ambasadorul francez în Bucureşti, în căutare de mamă de-a doua fetelor.

Aflase curând pe frumoasa Aristiţa Creţulescu, copilă orfană de tată, cu averile scăpătate şi sosită în Bucureşti ca să-şi afle soţ cu dare de mână. Boierul cel tânăr răscumpărase sumele datorate zarafilor evrei cu cantoane prin hanurile bucureştene şi adusese pe Aristiţa la Mironeşti, dându-i pe mână copilele cu o vorbă pentru care tânăra sa soţie îl îndrăgi pe loc:

— Fetele sunt orfane ca şi tine, şi trag nădejde din aceasta că vei avea înţelegere pentru sufletele lor lovite. Poartă-te cu ele cum vei şti mai bine, şi îngrijeşte-te ca între ele şi pruncii ce ni se vor naşte nouă să nu fie pizmă.

Jupâneasa Aristiţa fusese crescută cuminte, departe de ospeţele curţii domneşti, unde domnii fanarioţi veneau şi plecau în sunetele ameţitoare ale meterhanelelor² căpătate în dar de la sultan, amestecate cu cadrilul francez ori contradansul englez, atât de plăcute ofiţerilor străini. În curţile casei de la Mironeşti aflase lumea aşezată cu care era obişnuită, iar copilele lipsite de mamă ale boierului Sămărghitan i se lipiseră repede de suflet. Ea însăşi ieşită de curând din anii copilăriei, jupâneasa Aristiţa arăta multă înţelegere pentru pofta nesfârşită de joc a fetelor, ba încă li se mai alătura uneori, când boierul Sămărghitan era dus cu treburi şi moşia rămânea pe mâinile lui Aurică.

Împlinind vorba boierului bătrân, surorile vitrege o îndrăgiră pe Ruxandra. În anii dintâi luară prunca drept una dintre păpuşile lor, plimbând-o în căruţele mici, meşterite de tâmplarii din colibele aflate în vatra curţii boiereşti, ori legănând-o în scrânciobul din nuc. Rând pe rând însă le sosi vremea măritişului şi plecară din casa de la Mironeşti. De câţiva ani, Ruxandra rămăsese singură stăpână peste livada de meri şi pruni, peste iazul acoperit cu mătasea-broaştei şi peste cula plină de tainiţe şi mirosind a mucegaiuri.

Cu pisicul sub braţ, Ruxandra ieşi din beciul cu fântână, aşeză chepengul la loc şi porni pe scara îngustă către cerdacul cel înalt al turnului, sub hulubărie, cu gând să dea roată cu privirea în căutarea ţigăncuşelor ei, alungate de Anica.

Tălpile desculţe se fereau singure de răceala treptelor de piatră. Degetul mare şi latura din interior se ridicau fără voia copilei, iar pasul îi era mai mult pe latura din afară. Muşcata din talpa Stăncuţei îi apăru în minte, şi Ruxandra se întrebă din nou cum fusese cu putinţă să nu ştie de existenţa ei până acum. Câte alte lucruri or mai avea ascunse ţigăncuşele?

Ori poate chiar ea însăşi?

Ruxandra încă nu ştia, la vremea aceea, ce se ascunde în ea, dar era încredinţată că-i sunt sortite zile lipsite de linişte şi se simţea pregătită pentru ele, ba chiar le aştepta cu nerăbdare.

Ajunsă sus, în cerdacul turnului, la lumină, întoarse pe rând tălpile ca să şi le poată privi. Erau însă deja murdare de colbul curţii şi mai cu seamă de mucegaiurile negre de pe treptele vechii cule. Şi apoi, tainele ce ar fi putut sta ascunse în ea nu erau dintre acestea. Nu se îndoia de existenţa lor, pentru că în vremea din urmă simţea crescând în inima ei lucruri străine, când apropiate, când necunoscute, care o făceau să cadă tot mai ades pe gânduri, cercetându-se.

Poruncile aşezate în ea de Dumnezeu păreau a se schimba de la o vreme, şi copila Sămărghitenilor petrecea dimineţi întregi cu urechile ciulite, încercând a prinde şoapte încă nerostite de nimeni. Îi lipseau, între toate cel mai mult, poveştile cu haiduci şi cu lotri ale bunicului. Se prăpădise înainte de a o învăţa să mânuiască sabia şi să puşte cu flinta, aşa cum îi făgăduise, iar între cei rămaşi nimeni nu vedea cu ochi buni pofta fetei pentru arme.

Ruxandra îşi îndesă chipul în firida dinspre livadă, unde le văzuse dispărând pe Stanca şi pe Chiva. Ochiurile înguste săpate în zidul turnului erau potrivite numai cât să încapă gura flintei, şi fata îşi scoase capul de acolo cu urechile albite de var. Se mută la firida următoare şi cercetă merii din alt unghi.

— Stanca! strigă, dar glasul ei se lovi de pereţii strâmţi ai firidei şi rămase între ei.

Hotărî să pornească în căutarea fetelor. Coborî scara îngustă şi răsucită a turnului culei, cu pisicul pe urmele ei, ieşi afară şi se îndreptă către colibele de ţigani de la marginea curţilor, cu gând să-şi înceapă de acolo căutările. Boierii Sămărghiteni avuseseră dintotdeauna pe lângă case fierărie cu foale, dulgherie cu bărdaşi pricepuţi, roţi de olărit şi câte trei-patru războaie de ţesut, gata aşezate pentru năvădit. Toate se aflau în sălaşurile de ţigani.

Stanca era de-a fierarilor potcovari, iar Chiva era de-a vătraşilor din curte. Ruxandra le bănuia pe amândouă a se fi ascuns printre nicovale ori în dosul foalelor, pentru că ştiau că Anica nici picată cu ceară nu s-ar fi apropiat de partea aceea de gospodărie.

Din toate colţurile curţii prinseră a se aduna în mare grabă în întâmpinarea ei puii întregului neam de păsăret. Alergau cu aripile ridicate către spate şi cu gâtlejurile întinse înainte două rânduri de pui de găină, unii mai răsăriţi, cărora le dăduseră deja penele, alţii cu puful pe ei încă. Veneau legănat, atât de repede cât puteau, bobocii de raţă şi cei de gâscă, cu gânsacul înfuriat pe urmele lor. Pisicul dădu bir cu fugiţii în faţa acestei năvăliri duşmane, întorcându-se de bunăvoie la adăpostul zidurilor culei.

În mijlocul cârdurilor reunite, Ruxandra se apropia de colibele de ţigani. Jupâneasa Aristiţa o dojenise adesea pentru obiceiul de a hrăni puii curţii, arătându-i că animalele nu trebuie să o cunoască, ci să se ferească de o jupâniţă, ca de una străină lor.

— Numai în faţa fetelor din sat ce mai slujesc uneori în curte ies astfel găinile şi raţele, spunea jupâneasa Aristiţa.

Dar buzunarele Ruxandrei ascundeau întotdeauna coltuce de pâine, astfel încât apariţia ei în mijlocul acareturilor era o sărbătoare pentru păsăret. Copila trecu de grajduri şi coti la stânga, cu gând să taie drumul de-a dreptul printre sălaşurile vătraşilor, pe scurtături bătute adesea de ea. În dosul ultimului şopron, un rândaş ridică ochii speriat la ivirea ei. Avea cămaşa murdară şi în mâinile negre de pământ ţinea, de aripile împreunate, un curcan alb.

Ochii lui măriţi a teamă şi faptul că tresărise dădu de bănuit Ruxandrei. Preţ de câteva clipe, cercetă din priviri întreaga scenă, ca să înţeleagă ce anume nu era în regulă, din ce pricină rândaşul se simţea vinovat. Bărbatul se lăsă cercetat o vreme, apoi privirile lui se schimbară. O nerăbdare de om scos din treburile lui urcă în ochii negri, spatele lui se îndreptă abia observat şi în cealaltă mână începu a legăna uşor ceva.

Şi atunci Ruxandra înţelese şi se înfioră.

În faţa ei, rândaşul se pregătea să taie gâtul curcanului. Un satâr spânzura neglijent în mâna lui dreaptă, iar balansul pe care i-l dădea bărbatul era menit să o zorească pe ea să-şi vadă de drum. Ruxandra înţelese că pasărea va mai trăi doar atât timp cât ea o va privi. Căută în minte un pretext pentru a prelungi momentul şi viaţa păsării. Se simţea vinovată pentru lipsa totală de imaginaţie ce părea că o lovise tocmai acum.

— Îs cu treabă, jupâniţă, deschise bărbatul într-un târziu gura pe jumătate şi mormăi supărat cuvintele. Mergeţi, că n-am vreme.

— Ăsta-i abia un cocon, spuse Ruxandra, încercând să dea glasului său autoritate. Cine ţi-a spus să tai coconii?

Rândaşul cântări dintr-o mişcare cunoscătoare curcanul cu aripile îngrămădite în pumnul său, mai legănă o dată satârul, scoase la iveală dintre dinţi un capăt de pai şi-l scuipă într-o parte, apoi spuse, cu aceeaşi vorbă de om pe jumătate adormit:

— Se taie toţi coconii cei albi. Mâine soseşte jupân Manuc paharnicul, nanul domniei tale. Boierul cel tânăr a poruncit.

Ruxandra ştiu că dimineaţa s-a sfârşit după umbra scurtă a rândaşului – abia un cerc în jurul picioarelor lui.

Curtea Veche – zapis de cumpărare

1806, primăvara – Bucureşti,
la Hanul Şerban Vodă

Umbra tocului cu care scria se întindea prelung până la umărul paharnicului Manuc. Apusul se deschidea ca o rană în cerurile de la orizont şi lungea umbrele odăii din Hanul Şerban Vodă, unde paharnicul trăgea ori de câte ori negustoriile îl aduceau în târgul Bucureştilor.

Negustoriile ori multe alte treburi ale domniei sale, căci paharnicul era vestit deopotrivă şi ca zaraf, dar şi ca om de încredere al Paşei de Rusciuc, Mustafa Bairactar. Însă adevăratele şi cele mai importante îndeletniciri ale sale – în Bucureşti ori aiurea – rămâneau ascunse chiar şi celor apropiaţi, cu toate că Manuc îndepărta întotdeauna cu mare meşteşug astfel de bănuieli.

— Noi suntem armeni, creştini şi negustori cinstiţi, pleca el gene dese peste ochii negri ca păcura şi ivea un surâs cu înţeles din umbra mustăţii dese. Am ajutat şi vom mai ajuta cu bani neamurile aflate la strâmtoare, atunci când se va întâmpla să avem negustorìi pe pământurile lor.

Aşa obişnuia să spună, cu voce adâncă, şi nu o dată se întâmplase să adoarmă pruncii aflaţi prin preajmă. Prin „noi“ se înţelegea numai pe el însuşi, pentru că nimeni nu avea cunoştinţă ca Manuc să fi legat tovarăşie în negustorie, vreodată. Numai dărnicia despre care vorbea era aievea, cei care ar fi putut mărturisi despre aceasta fiind nenumăraţi.

În aripa dreaptă a cerdacului hanului, pe care o plătise în întregime pentru toată seara, ca să poată lucra ferit de ochi străini, paharnicul încheia un zapis cu care avea de gând să se prezinte mâine, în zori, la domnie. În jurul său, mesele strălucind de curăţenie, aşternute frumos cu ştergare roşii, aşteptau nişte muşterii care nu aveau să sosească în seara aceea.

De jos, din sala cea încăpătoare de la parter, răzbăteau până la el glasuri vesele de boieri porniţi pe petrecere, sunet de jilţuri şi mese aflate într-o continuă muncă de aranjare şi porunci aruncate scurt către fetele ce aduceau la mese. Oamenii cereau pastramă, şliboviţă şi tămâioasă, iar mirosuri grele de tocăniţe urcau leneş până la el, purtate pe acorduri de cobză.

Lui Manuc nu-i plăcea Hanul Şerban Vodă. Niciuna dintre odăi nu avea ferestre către exterior, de teama fùrilor care ar fi putut fi ispitiţi de mărfurile feluritelor caravane depozitate în han. Cu toate că întotdeauna avea odaia cea mai bună, zidurile ei groase şi deschiderea numai către curtea interioară, în care întorceau caravanele şi erau ţesălate animalele, îl făceau pe Manuc să-şi caute liman în cerdacul cel înalt al ospătăriei, cerdac pe care-l plătea cu totul.

Învăţat cu luminoasele caravanseraiuri orientale, păzite cu străşnicie şi din această pricină bucurându-se de libertate deplină în interiorul lor, cu ferestre largi către toate cele patru zări, cu odăi spaţioase, scăldate în lumină, şi cu grădini luxuriante, paharnicul Manuc suferea atunci când treburile îl aduceau în Bucureşti. Tânjea după fântânile de sub măslinii curţilor interioare ale caravanseraiurilor, unde se traficau cele mai noi veşti din toate ţările vechii Persii, sub pretextul unor nesfârşite negocieri de preţ.

Hanurile bucureştene, şi între ele cu deosebire Şerban Vodă, care era cel dintâi dintre hanurile domneşti, se apărau cu ziduri groase de cetate, lipsite de ferestre şi de strălucire. Noua sa negustorie cu grâu şi miere îl purta adesea pe Manuc paharnicul în Bucureştiul zgomotos. De fiecare dată când plătea hangiului odaia cea mai bună, ochii lui începeau a măsura fără voie grinzile şi uşorii uşilor, plănuind pe unde ar fi fost cel mai bine să se taie, ca să se facă loc luminii soarelui.

Treptele scării din lemn ce ducea din sala mare a ospătăriei până sus, în cerdac, prinseră a scârţâi în ritmul unor paşi obosiţi. Din umbra unui stâlp se desprinse un bărbat care veghease neştiut până atunci. Cercetă pe cel care urca dintr-o singură privire, apoi căută la paharnicul Manuc, ca să-şi afle porunca. Manuc surâse boierului bine înveselit ce pusese piciorul pe trepte şi făcu un semn domol, cu palma întorsă către pământ, paznicului său. „Blând, că nu-i pericol“, ar fi spus palma sa.

— Ziua bună, cinstite jupâne, spuse bărbatul, aşezându-se cu respect în calea boierului. Să iertaţi, dar nu se poate trece.

Boierul, cu capul descoperit şi plete până la umeri, ceea ce îl arăta a fi pământean, boier vechi, iar nu prefăcut odată cu ultima schimbare de domn pe tronul ţării, i se uită în ochi cu nedumerire.

— La cerdac nu este slobod, mai adăugă paza, încurcat de întreaga situaţie, pendulând între respectul pentru faţa boierească şi porunca stăpânului.

— Nu este slobod, dar eu văd un cinstit jupân acolo, răspunse boierul, cu o sticlire ghiduşă în ochii văluriţi de vin.

Bărbatul nu se clinti. Privirile lui însă căutau în jos, stingherite. Era oştean, obişnuit să se împotrivească altor feluri de duşmani şi mai cu seamă cu alte feluri de arme. Vorba bună şi ocolişurile îl făceau să nu se simtă în largul său. Mulţumi cerului cu toată sinceritatea atunci când boierul vorbi din nou:

— Ei, dacă nu este slobod, atunci înseamnă că nu este. O să mergem tot jos, în sala mare. Vă poftim şi pe domniile voastre acolo, pentru că este petrecerea mai mare decât aici, singuri.

Şi jupânul cel petrecăreţ se întoarse încet, cu mişcări grijulii, în mijlocul treptei, pornind înapoi cu aceeaşi paşi domoli. Pe ultimul lui cuvânt, un miros puternic de şliboviţă prinse viaţă. Oşteanul se retrase în umbra stâlpului, iar paharnicul Manuc potrivi cu palma zapisul, înclinându-l către stânga.

Adecă Io, Costandin Alexandru Ipsilant,
Voevod şi Gospodar Zemli Vlahiscoe,

Scris-am zapisul nostru ca să fie de bună credinţă la mâna preacinstit paharnicului nostru Emanoil Mârzaian, să să ştie că-i vindem dumisale locul hotărnicit între: la miazănoapte cu Sfatul Orăşenesc, pe lângă zidurile din afară până către răsărit, la apus cu Vornicia Temniţelor, mergând către miazăzi până la zidurile Hanului Roşu şi până la apa Dâmboviţei, apoi la miazăzi cu apa Dâmboviţei pe tot locul până la ultimele cuptoare ale olarilor din Piaţa Mare, loc rămas din Palatul Voievodal şi numit Curtea Veche după alte vânzări încheiate de înaintaşul nostru, Constantin Vodă Hangerli. Care loc ne este rămas de la părintele nostru, Alexandru Vodă Ipsilanti, care şi el l-a avut coborât de la înaintaşul său, Grigorie Ghica, prin zapisul de înzestrare de pe lângă firmanul de numire ca Domn dat de Înalta Poartă, care şi acela l-a avut răscumpărat în anii căimăcămiei banului Grecianu, cu taleri 1 800, căci era mai întins şi întreg.

Vindem locul hotărnicit după cum se arată mai sus cu taleri 1 000, ca să se folosască de el paharnicul nostru Emanoil Mârzaian aşa cum va şti mai bine, să-l stăpânească în bună pace, domnia sa şi coconii domniei sale, câţi Dumnezeu îi va dărui. Şi acestea de nimeni să nu se clătească, după spusa domniei mele.

Şi când s-a făcut acest zapis au fost mulţi cinstiţi boieri de faţă, care mai jos vor adeveri.

Şi noi, pentru mai dreaptă credinţă, iscălim

Eu Nestor Cămineanu, Vel Logofăt, adeverez

Eu Istrate Bălăceanu, Vel Dvornic, adeverez

Eu Gheorghe Stoican, Biv Vel Logofăt, adeverez

Eu Filache Golescu, Biv Vel Clucer, adeverez

Am scris eu, Ianache Şoimu, grămătic, după spusele Măriei Sale şi ale martorilor.

Paharnicul Manuc cumpăra ultima parcelă din vechiul Palat Voievodal.

Pe temeliile puse odinioară de Măria Sa Vlad Ţepeş, peste care tot ridicaseră mai apoi ziduri şi săli Basarabii, Cantacuzinii şi Brâncovenii, se iviseră în anii din urmă prăvălioare mai mari ori mai mici, ateliere de sticlărie şi şelării. Cel dintâi Vodă Alexandru Ipsilanti, părintele domnitorului de acum, luase hotărârea să-şi ridice case mândre în Dealul Spirii, părăsind vechile ziduri bătute de focuri şi zdruncinate de cutremure ale Palatului Voievodal, iar urmaşul său Vodă Constantin Hangerli, sosit în ţară cu gând să scoată bani din pământ, din piatră seacă, împărţise ruinele în parcele şi le scosese la mezat.

Locul se împânzise iute cu negustorimea mică a târgului, mai cu seamă că înţelegerile făcute cu domnia erau lesnicioase unora ca ei. Vodă Constantin Hangerli îi primea cu plata împărţită în mai multe, ca meşteşugarii şi negustoraşii să nu fie împovăraţi dintr-odată, ci să poată aduce la vistierie pe măsură ce le venea, la rândul lor, banul. Vechea întindere a grădinilor domneşti, care cuprindea, în anii cei buni, cinci pogoane în inima târgului, împuţinată astăzi ca să împlinească promisiunile făcute Înaltei Porţi de un domn fanariot, primise denumirea de Curtea Veche.

Între toate parcelele, pe una nu se îndurase a o înstrăina Vodă Hangerli şi nici alţi domni ce-i urmaseră, fiind cu mare deschidere la apa Dâmboviţei şi mult mai de preţ. Rămăsese ultima nevândută, şi pentru aceasta întocmea paharnicul Manuc zapis de cumpărare.

Între numele martorilor şi al cocoşatului grămătic al curţii lui Constantin Ipsilanti, Manuc păstrase loc pentru încă două-trei nume. Mâine, la Curte, aveau să fie de faţă şi alţi boieri din Divan, iar Vodă trebuia lăsat să hotărască cine anume va iscăli ca martor al vânzării.

Stăpânind ştiinţa de a pătrunde în cele mai ascunse locuri din sufletele oamenilor şi a citi acolo temeri şi nemulţumiri, Manuc simţise în Vodă Constantin Ipsilanti o amărăciune şi o însingurare cu care el ştia a lucra. Plănuise să întocmească singur zapisul şi să se arate la Curte cu hârtia pregătită, numai bună să fie copiată întocmai de mâna grămăticului, fără a mai avea nevoie la fiecare cuvânt de vorba lui Vodă ori a sa, iar în vremea aceasta ar fi aşezat pe domn la masă, cu doi cobzari alături, arătându-se înţelegător faţă de amărăciunile ce-l munceau. Încă nu le cunoştea, dar de existenţa lor nu se îndoia.

Manuc înţelesese de mult care este soarta acestor domni care soseau – uneori chiar şi câte doi-trei într-un singur an – din Fanarul cel dornic de măriri şi firmane domneşti.

Imperiul Otoman, odinioară atât de mândru, se fărâmiţa pe la margini precum un pesmet uscat strâns între degete. Degetele erau ale cetelor tot mai numeroase de ieniceri răsculaţi, conduşi de Pasvant Oglu de-a lungul malurilor Dunării, pe de o parte, şi ale ulemalelor care se opuneau cu tărie reformelor împlântate cam cu de-a sila de tânărul sultan, pe de altă parte.

Crescut – dintr-o mare greşeală, după părerea aceloraşi ulemale şi a califilor – cu preceptori englezi şi francezi, sultanul Selim făcuse loc alături de el, pe Tronul Lumii aflat în Constantinopole, unor idei ce ardeau ca para focului minţile credincioşilor. Dorea un imperiu europenizat şi modern, plănuia măreţe prefaceri ale armatei, scoaterea ei de sub oarba influenţă a fanatismului religios. Îşi visa moştenirea aşezată în rând cu ţările lumii civilizate care creşteau împrejurul imperiului.

Nesocotind împotrivirea tuturor celor care ar fi trebuit să-l sprijine, tânărul sultan Selim semnă firmanul care stabilea noua ordine, pentru armată şi pentru Înaltul Divan. Cum ar fi semnat însăşi condamnarea, pentru că imediat ienicerii, simţindu-şi ameninţate averile adunate în războaie, şi ulemalele, care se vedeau decăzute din drepturile divine, luară foc. Legea Nouă, Întâiul Nizam, rămăsese însă, şi îşi făcea lucrarea ei – tot de la Allah Cel Milostiv, Făcătorul de Pace, îngăduită, după părerea celor mai vârstnici şi mai înţelepţi dintre imami.

Se scurseseră mai bine de zece ani de la acea răscruce. Nopţile sultanului Selim încetaseră de mult să mai fie liniştite. Cel dintâi cântat al cocoşilor îl găsea adesea treaz, plănuind campanii măreţe pentru statornicirea hotarelor imperiului, cu aceeaşi tărie de odinioară. În visele pe care le zămislea în astfel de nopţi albe, armate nesfârşite de ieniceri devotaţi se avântau în bătălii ce înfiorau întreaga Europă, stabilind o dată pentru totdeauna de partea cui este puterea.

Dimineţile următoare unor astfel de nopţi, sultanul Selim schimba căpeteniile regimentelor de ieniceri, aianii provinciilor de la hotare şi intendenţii care se ocupau cu aprovizionarea trupelor, ba uneori chiar şi pe domnii de pe tronurile ţărilor de dincolo de Dunăre. Toate acestea cu un singur scop: acela ca noii conducători să sporească elanul ienicerilor, asigurându-le hrană mai îmbelşugată, uniforme noi şi armele necesare întăririi hotarelor.

Aşa ajunsese domn în Ţara Românească Constantin Hangerli. Acesta pusese biruri noi din prima zi şi scosese la mezat vechiul Palat Voievodal, cu temelie pusă de Vlad Ţepeş, împărţindu-l în parcele şi vânzându-l roiurilor de negustoraşi, pentru o mahmudea în plus. Tot aşa însă îşi pierduse Hangerli şi capul, în urma unei nopţi care arătase sultanului Selim că din Ţara Românească s-ar putea scoate mai mult aur pentru armată, dacă noul Vodă nu şi-ar face lui însuşi parte atât de bogată. Sultanul visase că Vodă îl fură, şi-i luase capul.

Ienicerii continuau să se răscoale la marginile imperiului. Toată energia pe care sultanul Selim ar fi văzut-o consumată în păstrarea neştirbită a graniţelor, ei o puneau în folosul unei mânii noi ce-i rodea: doreau să fie propriii lor stăpâni. Refuzau să se lase supuşi sub Nizamul tânărului sultan.

Aceşti copii ai lui Allah, scoşi de mici din sânul celor mai războinice popoare, rupţi dintre mamele care urmăreau zile în şir căruţele cu băieţi, îmbelşugaţi mai apoi cu hrană şi straie şi învăţaţi să se apere unii pe alţii şi să-l numească pe sultan Tată, doreau astăzi neatârnare. Dăduseră uitării zilele în care sultanul, acesta ori mai devreme părintele său, îşi ocupa locul în liniile regimentelor, în ziua de soldă, ca să-şi primească plata, la fel cu oricare alt oştean – obicei ce-l apropiase de oamenii săi. Dăduseră uitării şi solda primită fără abatere, atât în anii de război, cât şi în cei de pace.

De-a lungul liniei Dunării, la hotarul cel mai primejduit al imperiului, ienicerii se organizaseră sub cuvântul lui Pasvant Oglu, sângeroasa căpetenie de regiment care se declarase singur aian şi făcea legea între Vidin şi Rusciuc.

Manuc vedea, înţelegea şi tăcea. Îşi aştepta vremea şi-şi făcea negustoriile lui cu mătase, tutun şi mirodenii pe drumurile vechii Persii. Poposea în caravanseraiurile scăldate în lumina sfintei luni şi plătea veşti din toate colţurile lumii pe care o străbătea. Afla, cu câteva mahmudele, mărfurile cerute şi preţurile lor în Austria ori la Paris, ca să înţeleagă către ce anume trebuie să-şi întoarcă propriile sale afaceri. Afla şi care consuli străini au fost retraşi de ţările lor ori în care provincie se adună boierii cel mai adesea la sfaturi tainice.

Observase că, dacă se îngrijeşte să-şi alimenteze mintea cu toate veştile noi, atunci sufletul său le contopeşte, cu o ştiinţă a lui tainică, şi scoate la iveală, pe căi ce Manuc ştia că nu trebuie cercetate, viitorul. I se dusese vestea că-l poate ghici. Unii credeau, alţii se îndoiau. Vorba însă continua să umble singură, iar Manuc sporea taina cu umbra unui surâs pe sub mustaţă.

În cerdacul ospătăriei Hanului Şerban Vodă, Manuc mai citi o dată zapisul, apoi presără cenuşă din găvănoşelul pătat de cerneală, suflă în zare ca să înlăture prisosul şi îl împături, cu gesturi măsurate. De jos, din sala mare, răzbătu până la el o gâlceavă iscată dintr-odată. O mână de ofiţeri ruşi, poruşnici şi vreo doi polcovnici, se sfădeau cu un foarte tânăr căpitan care se încumeta să-i înfrunte, împărţind fiecăruia răspunsuri cu mare repeziciune.

— Cu toate că anii nu te ajută încă, domnule, dă dovadă de înţelepciune şi mută-te la masa alăturată, înainte ca băiatul să-ţi aducă ce ai poruncit şi să fie strămutarea mai anevoioasă, vorbea unul dintre polcovnici, plictisit de faptul că era necesară această muncă de lămurire şi că tânărul căpitan nu se lăsase intimidat încă de la cel dintâi cuvânt.

— Să-mi fie cu iertare împotrivirea, cinstite polcovnice, poate că de vină sunt tocmai anii mei puţini, dar defel nu pricep de ce trebuie să îmi schimb locul la masă, la mine în ţară, odată ce m-am aşezat şi am poruncit de-ale gurii, dădea răspuns căpitanul, iar mâna lui frământa stăpânit aerul pe lângă caftanul simplu, dintr-o singură tăietură şi lipsit de podoabe, ca şi cum nu s-ar fi hotărât dacă este cazul să se sprijine pe mânerul hangerului de la brâu, ori ba.

Cuvintele lui curăţară aerul din jurul paharnicului Manuc şi o adiere rece, cum se naşte între munţi după o ploaie, îi aduse un surâs de uimire la colţurile mustăţilor şi îi ascuţiră pe loc auzul. Aşeză palmele în cruce deasupra zapisului său şi căută cu priviri curioase pe românul ce grăia astfel.

Îi citi obrazul prea tânăr şi-i măsură veşmintele. Căpitanul încolţit de ofiţerii ruşi se purta în straie vechi boiereşti, ceea ce iarăşi îl surprinse pe Manuc, învăţat să afle în provincia aceasta mai cu seamă tineri dornici să se amestece cu aristocraţia fanariotă, începând de la port şi terminând cu felurile de mâncare cerute pe la petreceri ori cu cântecele poruncite lăutarilor. Din umbra stâlpului său, oşteanul care străjuia la liniştea paharnicului se arătă din nou, mânat de tresărirea stăpânului său.

— Ce are a face ţara cu pricina aceasta, tinere căpitan? răsună în sala de la parter râsul gros, puţin forţat, al celui mai vârstnic dintre ofiţerii ruşi. Să nu amestecăm între ele lucruri mari cu lucruri mici, mai spuse el împăciuitor, începând un gest ca şi cum ar fi dorit să înconjoare umerii românului cu braţul, dar lăsând gestul neterminat, sub privirile neîncrezătoare ale tânărului. Camarazii mei ţi-au cerut să ne laşi nouă masa, pentru că eşti singur şi este ultima masă liberă, iar domnia ta să faci bine să iei loc alături de cinstiţii negustori armeni de alături, care văd că mai au un loc la masa lor.

Lăutarii tăcuseră, cerând din priviri porunci hangiului. Mai puţin dispuşi să facă loc diplomaţiei, poruşnicii cei tineri înconjuraseră masa, vreo doi aşezându-se în spatele căpitanului. Instinctiv, simţindu-l descoperit de noua poziţie a ruşilor şi inima sa aliindu-se cu vitejia cam deznădăjduită a celui singur, oşteanul paznic de la cerdac duse mâna la sabia de sub pulpana mantalei şi furişă o privire către Manuc, care îngădui, înclinând scurt din cap.

Străină de cele ce se petreceau, o fată de la bucătărie se ivi ca din pământ lângă colţul mesei, purtând în mâini o tipsie întinsă cu tocăniţă într-un blid înalt de lut, un codru de pâine aburindă, pe jumătate ascuns sub un ştergar roşu, şi o cană smălţuită plină cu vin.

Căpitanul găsi iute cum se poate folosi de această apariţie care suspendase pentru o clipă ostilităţile. Se aşeză liniştit înapoi în jilţul său de la masă şi făcu loc fetei să pună tipsia dinaintea sa. Scoase de la brâu un hanger frumos lustruit şi-l aşeză, cu gesturi fireşti, alături de pâine. Se închină cu ochii în blid şi spuse cu o voce adâncă venită nu din tinereţea lui, ci din necazurile repetate ale şirurilor de părinţi şi moşi care mâncaseră cu hangerele alături de pâine:

— De-o fi să fie astăzi sfârşitul, cel puţin suntem cu toţii spovediţi, căci numai ce s-a încheiat săptămâna Sfântă a Paştelui. Doamne-ajută cui se luptă! şi lingura intră în tocăniţă.

Simţind ofensa mai degrabă decât pricepând-o, ofiţerii ruşi scoaseră ca la un semn săbiile şi aşezară ascuţişurile lor în stea pe lemnul mesei, în jurul hangerului. Oşteanul lui Manuc sări ultimele trei trepte ale scării şi dintr-un singur pas fu spate în spate cu căpitanul. Fără a cerceta prea mult de unde-i vine acest ajutor neaşteptat, tânărul se bizui pe el şi prinse în latul hangerului numai cele trei săbii din faţa lui, lăsând laturile şi pe cei doi din spate în seama proaspătului său camarad.

Boierii şi jupânesele aflaţi la mesele mai apropiate se risipiră care încotro. Muşteriii de la mesele mai ferite se mulţumiră numai să îşi oprească dumicaturile la jumătatea drumului dintre farfurii şi gură, ca să înţeleagă cât de mare ar fi fost primejdia. De deasupra tuturor, o voce gravă luă totul în stăpânire:

— Cinstite polcovnice Anatoli Barîşnikov! Sănătate! rosti Manuc, ridicând pocalul său şi închinându-l către ofiţerul cel mai vârstnic.

Se apropiase de parmaclâcul cerdacului, pe care sprijinise vârfurile degetelor mâinii stângi, la vedere, arătând unui cunoscător gânduri curate, iar cu dreapta păstra pocalul cu care preluase stăpânirea sălii ridicat deasupra capului.

— Cinstite paharnice Mârzaian, îl recunoscu întâiul dintre ofiţerii ruşi, căzând vizibil pe gânduri.

Preţ de o singură clipă suspendată într-un timp care altminteri ar fi trebuit să curgă mult mai repede, polcovnicul cântări întreaga situaţie: căpitanul cel insolent şi oşteanul necunoscut, aflaţi spate în spate, cu hangerele scoase şi înfipte cu hotărâre în bumbii uniformelor ruseşti, privirile aprinse de trufie ale oamenilor săi şi săbiile lor încolţind pe cei doi, pocalul închinat anume pe rostirea cu glas tare a numelui său, ca pentru a arăta fără putinţă de tăgăduire că sunt mulţi care vor mărturisi, de va fi să fie.

În primăvara anului 1806, încă neîmpăcate de pe urma trecutelor războaie dintre ele, Imperiul Rus şi Imperiul Otoman se aflau din nou faţă în faţă, precum doi cocoşi stârniţi. De pe o parte ruşii, pe de altă parte turcii, ridicau colbul drumurilor Moldovei şi Munteniei, trimiţând ataşaţi militari, consuli şi suite întregi de ofiţeri în cele două capitale, cu felurite misiuni diplomatice menite să ascundă adevăratul scop al intrării lor în Ţările Române: acela de a găsi aici punctul slab prin care să biruiască pe celălalt.

Polcovnicului Anatoli Barîşnikov îi era cunoscut paharnicul Manuc, ca vistiernic al paşei de Rusciuc şi favorit al Seraiului de la Constantinopole, după cum spuneau zapisurile cele de taină ale consulilor de la Iaşi şi Bucureşti. Îi era cunoscută şi noua dregătorie primită în Ţara Românească de la Constantin Vodă Ipsilanti, aceea de paharnic şi om de mare încredere. De vreme ce acum, în prag de război, Vodă Ipsilanti părea să arate multă prietenie ruşilor, polcovnicul găsi cu cale să ocrotească legătura cu acest negustor şi zaraf de frunte al ţinuturilor de la marginile Imperiului Otoman.

Puse aşadar un surâs cu înţeles pe faţa sa brăzdată deopotrivă de riduri şi de cicatrici şi lovi la rândul său pintenii cizmelor, sprijinind vârful sabiei de podea:

— Cinstite paharnice Mârzaian, de aş fi ştiut că tânărul căpitan este prietenul domniei voastre, nu aş fi îngăduit să fie deranjat. Propun să coborâţi şi să ne onoraţi masa, să luăm loc împreună şi să uităm cum au fost începute toate acestea. Vă poftesc pe toţi la masă, dimpreună cu dumneata, căpitane, pe cheltuiala mea.

— Aici, cinstite polcovnice, numai eu pot fi gazdă tuturor celor de faţă. Mă uit în jur şi spun ce văd: sunt singurul care aş putea pofti vreun oaspete la masă, spuse căpitanul, făcând din nou săbiile şi hangerele din încăpere să tresalte. Pentru că sunt singurul care mă aflu acasă, căzură ultimele cuvinte în ospătăria şi aşa încărcată de tensiune.

Şi atunci, înainte ca ofiţerii ruşi să aibă vreme a reacţiona cumva, se petrecu un lucru pe care nimeni nu-l putu explica mai departe, altora, atunci când povestiră.

Ochii lui Manuc îşi schimbară culoarea şi încremeniră într-un punct aflat la două degete deasupra creştetului căpitanului. Buzele lui se întredeschiseră şi lăsară să scape dintre ele un sunet grav, atât de coborât încât mulţi mărturisiră mai apoi că nu se auzise, de fapt, nimic. O singură consoană guturală, greu de lămurit care anume, ca şi cum numai şi-ar fi dres glasul înainte de adevărata rostire.

Sunetul umplu însă întreaga sală a ospătăriei, spărgându-se de ferestrele prinse în cruci de lemn şi întorcându-se în valuri înapoi, către inima sălii. Toţi cei de faţă simţiră un leşin plăcut în mădulare, inimile li se dedară – numai pentru o clipă – blândeţii, iar câţiva dintre cei mai slabi de înger căscară cu mare poftă, trosnindu-şi fălcile şi slobozind lacrimi din ochii toropiţi dintr-odată. Părerea de sunet şi ochii încremeniţi ai paharnicului înrobiseră ospătăria întreagă.

— Pofteşte sus, cinstite căpitane, spuse Manuc la sfârşitul tuturor acestora, coborând încet privirea din punctul ei aflat la două degete deasupra creştetului tânărului şi aducând-o drept în ochii acestuia.

Cuminţit de o voce şi o privire, căpitanul se răsuci pe călcâie şi porni către scări. Paznicul paharnicului se retrase cu spatele şi cu hangerul încă la vedere. Lucrurile se liniştiră, ochii lui Manuc îşi recăpătară culoarea şi mobilitatea. Polcovnicul Anatoli Barîşnikov îşi pofti ofiţerii afară din han, pe motiv că îşi amintise de un lucru important, ce trebuia împlinit fără întârziere, şi pentru care ar fi mai cuminte să amâne masa pe ziua de astăzi.

Cu totul mulţumiţi de spectacol, muşteriii hanului, boieri mai mari şi mai mici, negustori cu dare de mână ori slujbaşi ai consulatelor străine la Bucureşti se întoarseră la bucatele de pe mese şi la discuţiile părăsite. Manuc porunci un alt rând de mâncare pentru noul său prieten şi le plăti pe amândouă. Strecură zapisul între cutele caftanului său bogat, împodobit cu blană de samur şi fireturi de mătase aurie, şi ascultă cu un surâs cuvintele căpitanului:

— Mă cheamă Vlaicu şi sunt de-al Săcuienilor, din Chiojdele Buzăului. Nu este adevărat că sunt căpitan, măcar că straiele încă mă arată. Am fost, dar îmi caut alt rost şi sunt cluceraş al curţii acum. Am pe mână magaziile de grâu.

— Şi-ţi place? vru să ştie Manuc, privind pe sub sprâncene, cu un interes nou, pe cluceraş.

— Mă pricep, căci taica a fost, o viaţă, clucer. Cunosc oamenii şi drumurile, şi ştiu a aduce grâu în cămările domneşti.

Manuc împinse uşurel către el tipsia cu mâncare, îndemnându-l.

Nimeni nu băgase de seamă, între întâmplările ultimului ceas, o pereche de ochi care luaseră aminte la toate cele petrecute, din umbra unei mese retrase la care lumina nu ajungea. Ascuns chiar în mijlocul veseliei generale, aşa cum numai mulţimea te poate ascunde în sânul ei, un domn în veşminte străine nu-l scăpase din ochi pe paharnic. Se ridică acum de la masa lui ferită, îşi strânse pe lângă trup poalele mantalei largi sub care s-ar fi putut ascunde orice şi se strecură afară, în drum.

Oşteanul de pază al paharnicului repezi o privire, îndemnat de simţiri născute în el de-a lungul războaielor din care scăpase cu viaţă. Prea târziu însă ca să mai vadă şi altceva în afara uşii ce se închidea.

1. Pomenirea de un an.

2. Meterhanea – muzică militară turcească; fanfară pe care domnitorul o primea ca pe un însemn oficial al puterii, din partea Sultanului.