© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7736-8

ISBN PDF: 978-973-46-7737-5

ISBN print: 978-973-46-7778-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : c a TM/FORTEPAN, http://www.fortepan.hu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALINA NELEGA este cunoscută mai ales ca autor dramatic. Piesele sale de teatru sînt jucate și premiate la nivel național și internațional. Dublă laureată UNITER, „Autor european” la Heidelberger Stückemarkt, Honorary Fellow in Writing al Universității din Iowa, SUA, este profesor universitar și conduce masteratul de scriere dramatică al Universității de Arte din Tîrgu-Mureș.

I (1979-1983)

1

odă unei urne greceşti

E într-a doişpea, spre final, aproape de bacalaureat, orele de după-amiază sunt plicticoase, mai ales dirigenţia, întotdeauna ultima – dar azi au un invitat, un tovarăş inspector care a venit să le vorbească despre orientarea profesională. Dimineaţa şcoala e a claselor mai mici, că a doişpea se poate întoarce şi seara acasă, sunt mari deja. Până la urmă le convine să fie singuri, numai ei şi celelalte două clase paralele, în clădirea aia veche, de piatră. Are mai mult mister după-amiaza, nici nu mai e frig, că astă-iarnă luau notiţe cu mânuşi, dar acum e cald şi afară se pregăteşte de ploaie, miroase a ploaie prin ferestrele întredeschise şi te simţi aşa, cumva clandestin, e mai puţină vânzoleală pe coridoare, mai puţini profesori în şcoală, pot fuma liniştiţi în veceu şi, de fapt, toată lumea aşteaptă să ajungă-ntr-a doişpea, ca să poată dormi dimineaţa pe rupte.

Nu poate urmări mare lucru din discursul de orientare profesională ţinut de tovarăşul inspector de la centru, ce mai voia şi ăsta, erau deja orientaţi, cuvintele lui sunt abstracte, nu şi le poate imagina, au un ritm monoton, spune acelaşi şi acelaşi lucru, iar şi iar. Ce-o fi vrând să spună de fapt? Recită frumos, cu intonaţie, despre idealuri, disciplină, uteciştii de azi – comuniştii de mâine, să fie siguri că, dacă se încadrează, vor avea un drum luminos în viaţă, trebuie doar să urmeze neabătut calea trasată de iubitulconducător – şi de partid. Cuvintele astea revin mereu, ca o mantră. În această ordine.

E primăvară-vară, un fel de aprilie noros, inspectorul zumzăie ca un bondar, o încearcă toropeala, învăţase pentru facultate toată noaptea şi capul îi era plin de subjonctive. Se hotărăşte să nu mai fie acolo măcar până termină de vorbit tovarăşul inspector şi începe să repete în gând formule, sin pătrat egal cosin pătrat minus unu – sau plus unu? Mâine aveau teză la chimie, oxigenul are două valenţe, hidrogenul are una, câteva picături de ploaie stropesc pervazul prăfuit, tună undeva sus, peste capetele lor, peste oraş, peste ţara asta unde ploaia n-are treabă cu valenţele. Profa de chimie, doamna Wilhelem, a plecat şi le-a venit una nouă, nimeni nu vrea să le spună unde a plecat doamna Wilhelem cu halatul ei alb scrobit, cu guleraşele ei brodate de fetiţă şi cu precizia ei teutonă, se vorbea că plecase în Israel cu toată familia, iar asta nouă care venise de o lună e cam speriată de ei, a doişpea B sunt o haită necivilizată, iar chimia nu e materie de bac, aşa că nimeni nu dă doi bani pe ea, dar cu doamna Wilhelem, căreia nimeni n-a îndrăznit vreodată să-i zică tovarăşa Wilhelem, că ea nu era tovarăşă cu nimeni – se vedea clar după cum păşea, după cum te privea din spatele ochelarilor fără ramă, după cum râdea, mic, arătându-şi discret dinţişorii de şoricel atomic când ştiau la teze –, cu ea nu-ţi mergea, învăţai sau te lăsa pe toamnă, foarte prost, Nemeş, foarte prost, şapte, ştiu că dai la filologie, dar materia asta se numeşte chimie, trebuie să ştii, nu să inventezi ce nu ştii, nu e chimie-poezie, nu e chimie es-fi, e chimie şi punct. Şi încă eşti aici, Nemeş. Încă era acolo. Nu era o scuză, ba da, era o scuză, toţi colegii ei dădeau la politehnică, mai puţin vreo doi-trei care se pregăteau acasă pentru medicină, ca ea pentru filologie, dar asta nu e o scuză, dacă te-ai dus la matematică-fizică trebuie să dai bacul din matematică şi fizică, ştim că la română n-ai tu treabă, dar lucrarea practică de tehnologie? Eh, acolo o ajută taică-său, nu e inginer, dar are un prieten bun care o să i-o facă şi ea o s-o-nveţe, o să treacă şi asta, pe urmă o să fie liberă să se gândească numai la ce vrea ea, habar n-avea cum arată un cuţit de strung, dar putea descrie în amănunt o urnă greacă. Deşi nu văzuse niciodată una în realitate, doar în albume, îşi imagina cu uşurinţă culorile palide, naturale, albul-gri, rozul şters, ocrul, liniile subţiri, negre, desenul licenţios, stilizat, o urnă pe care s-o ţii în palme şi s-o atingi, să-i simţi arsura, forever, a joy forever, rotunjea în gând fiecare cuvânt, o mică emoţie, durează puţin, ca un balon de săpun irizat. Forever, e aici forever, nu e acolo forever, asta sună ca un dangăt de clopot, for-e-ver, nevermore, forever, nevermore, veniţi, veniţi! Veniţi, privighetoarea cântă şi liliacul e-nflorit. De unde-a venit gândul ăsta idiot? Prea multe ghe şi ă şi î şi ţ şi ş, prea puţină transparenţă, prea puţină culoare, cântă Mirabela Dauer şi Macedonski, dar ea nu vede nici privighetoare, nici liliac înflorit, cum naiba o fi arătând o privighetoare şi ce culoare are liliacul, alb sau violet sau roz sau ce?

Stă în bancă lângă Nana, pe care o iubeşte – şi nu numai fiindcă îi dă cărţi pe furiş din biblioteca ticsită de volume rare a părinţilor. Îi iubeşte degetele lungi şi neîndemânatice, mai groase la bază decât la vârf, genunchii pătraţi şi picioarele lungi, părul blond-cenuşiu, pomeţii ridicaţi sub ochelarii cu lentile groase, de după care ochii i se văd mai mari decât sunt. Buzele veşnic albastre, de la cerneala Pelikan cu gust dulce-amar, ca siropul de tuse. Sunt cam de aceeaşi înălţime amândouă, cei care le văd pentru prima oară le cred în mod inexplicabil surori, dar de fapt ele nu seamănă fizic, ea are părul scurt, tuns neglijent, mers de băieţoi, nu e blondă şi nu are pielea albă, transparentă, nasul cârn şi nu miroase ca o carte proaspăt ieşită de sub tipar, aşa ca Nana, probabil de la cerneala aia a lui taică-său, care e arhitect şi are tot felul de instrumente rare de scris, tocuri cu peniţe ciudate, rotringuri, creioane mecanice cu mină subţire şi creioane cu cărbune, moi ca o cretă neagră. Uneori, dimineaţa, Nana miroase şi a pâine prăjită cu omletă. Locuieşte pe deal, într-una din casele alea mari, cu grădină şi garaj, au o femeie care le găteşte şi le face curăţenie, camera ei e înaltă, are o sobă de teracotă uriaşă, cu firide şi figuri ciudate, nu calorifere groase, de fontă, ca la ei la bloc, mai are o baie mare, cu bideu şi un geam uriaş, care dă spre grădină. Taică-său a făcut planul de sistematizare a oraşului şi a primit în schimb de la partid casa aia de pe dealul rezidenţial, unde stau numai doctori, directori de fabrică şi alţi oameni cu funcţii importante. Cristina stă cu părinţii într-un apartament cu două camere în Katanga, aşa i se spune pe la ei cartierului muncitoresc „Steagul roşu“, de lângă fabrica de conserve. Îşi petrece timpul liber mai mult în oraş, la biblioteca judeţeană, de unde Nana vine s-o ia după orele de teatru de la şcoala populară de arte – am fost la sala de lectură, minte ea acasă, senin, dar baba cu părul alb, strâns la spate într-un smoc ameninţător, fostă directoare de şcoală de fete înainte de ’45, bănuieşte ceva. Ce stai atâta cu Cristina aia, tu alte prietene n-ai, ce tot învăţaţi atâta împreună, pe vremea mea fiecare învăţa singur, bate bunica cu bastonul negru, noduros în parchetul de stejar lăcuit. Ce-ţi trebuie să te aduni cu lumea proastă de cartier? Pe vremea mea, asta intra la noi pe uşa din spate, pe la servitori. Nana protestează că e mult mai deşteaptă ca ea, vorbeşte frumos, ai auzit ce frumos vorbeşte? E bine-crescută, e cea mai bună la engleză. I se rupe de privirile pline de dispreţ ale babei care ştie bine că ea o aude, ascunsă în spatele uşii duble cu canaturi. Şi-o imaginează cum se împiedică şi bastonul ăla greu îi cade în cap de mai multe ori, pe urmă i se înfige în creier, gata, a terminat cu ea, baba nu mai există, poate să spună orice, n-o mai aude.

Nana îi întinde caietul de matematică, deschis la ultima pagină. S-a plictisit să tocească pe sub bancă textele alea pe care le învaţă pentru orele de la şcoala populară de arte, acasă nu putea, că baba avea ochi şi la spate, îi verifica geanta de şcoală în fiecare zi şi atât îi mai trebuia, să afle tovarăşul arhitect că ea se ţinea de teatru în loc să pună osul la ore şi că, în loc să vină la meditaţii pentru bac, dansa şi juca în spectacolele alea, pe jumătate dezbrăcată, ba îşi mai strica şi degetele obosite de lecţiile particulare de pian şi cânta, acompaniindu-se la chitară, la cenaclul literar al elevilor, Excelsior, unde Cristina îşi citea micile povestiri, încercări stângace despre zboruri frânte şi copaci care cresc din asfalt, pe care proful, un tânăr care-şi pregătea gradul I din activitatea culturală extraşcolară, le analiza cum scrie la carte şi pe urmă îi dădea sfaturi înţelepte. Mai citeau şi alţi elevi: poezii despre ţărani dezrădăcinaţi care îşi regăsesc entuziasmul în fabrici şi uzine, din când în când îi mai controla câte un activist de la partid, venea să vadă cum slăvesc ei efortul oamenilor muncii şi se pregătesc pentru viitor, aşa, foarte bine, dar să nu uitaţi de şcoală, nu, nici vorbă, trebuia să înveţe bine, să-şi facă temele, numai că de la jumătate încolo caietele ei de notiţe erau pline de mâzgălituri, gândul îi zbura involuntar spre alte peisaje, imaginea ei preferată era că trăia într-un alt timp, într-o altă ţară, în pielea unui poet hedonist care n-avea altă treabă decât să admire lumea şi să mediteze la viaţă şi moarte.

— Trei din cinci, linge Nana peniţa stiloului. Hai, pune odată!

Pe pagina goală, un × desenat la întâmplare într-una din pătrăţele. Reflex, ea adaugă un mic zero. Colegii din spate se apleacă să vadă mai bine.

— Se uită la voi, pe cât că vă dă afară? murmură printre dinţi Tibi.

Are ochi migdalaţi şi gene lungi de fată, dar vocea e groasă, de bariton. Zice:

— Eu joc cu aia care câştigă. Pe revistă, mai zice printre dinţi şi rânjeşte cu înţeles.

Nici una nu-i răspunde, se fac că habar n-au despre ce e vorba.

Lasă că revista e bine ascunsă la ea în pupitru, în atlasul de geografie, peste volumul de Poems by John Keats de la biblio şi caietul galben cu spirală şi coperţi tari pe care a scris mare Analiză matematică – teme, dar înăuntru e comoara ei cea mai de preţ, a început un roman secret, încă nu i l-a arătat nici Nanei, scrie despre ele două şi încă mai are probleme cu cuvintele, nu prea ştie cum să povestească, reface propoziţiile nemulţumită, e plin de ştersături, retrăieşte de fiecare dată ce s-a întâmplat acolo, în toaleta de la etajul întâi. Poate scriind o să priceapă mai mult – cum ar fi dacă ar înlocui-o pe Nana cu un alt personaj, de exemplu, cu un băiat, cu Dani sau cu Miţă, i-ar fi mai uşor – nu, nu i-ar fi mai uşor. Ar trebui să înveţe mai mult despre corpuri şi emoţii şi de ce i se strânge mereu stomacul într-un ghem de nelinişti şi dorinţe, le recunoaşte, sunt bine definite, dar îi e teamă să le exprime. Să fugă, să zboare, să se trântească pe marginea unei mări calde, să asculte valurile. Îşi imaginează valurile şi, deasupra mării, muntele.

E rândul ei, situaţia e destul de complicată, dar a blocat-o pe Nana, îi iese – şi mai face cinci într-o linie, după care înconjoară cu stiloul grupul de × şi 0, scrie deasupra K, de la Katanga, e mai mişto decât C de la Cristina.

— Hai încă o tură, că mai e până sună!

Dar înainte de asta, tovarăşul inspector ajunge lângă banca lor, ea vede pantofii care se întorc pe călcâie, mai fac o piruetă, se opresc. Nici nu ştiuse că existau asemenea pantofi, buni de pus în vitrină, de o culoare nebănuită, crem, ca untul adevărat din copilăria ei, cu un model discret pe căpută, talpă elastică, tocuri silenţioase. Pantofi care se simţeau bine, nu chinuiţi ca ai ei, deformaţi de mersul pe jos, cu tocurile tocite, sau ca ai lui taică-său, cu placheuri în faţă şi spate, de puteai să-l auzi de la intrarea în bloc cum intră în lift sau urcă scările. Maică-sa purta pantofi cu tocuri înalte, îi ducea aproape săptămânal la cizmar, să le schimbe flecurile, avea bătături în talpă, seara şi le înmuia şi dormea cu picioarele împachetate în cârpe îmbibate cu soluţie de salicilat din ăla din care punea buni în castraveţii muraţi toamna. Iar băieţii din clasă umblau mai toţi în bascheţi, şi iarna în bocanci. Nana avea pantofi frumoşi şi cizmuliţe înalte până sub genunchi, din pachet, pe care la început i le împrumuta – fără ştirea bunicii, bineînţeles. Aveau cam acelaşi număr, piciorul ei era doar puţin mai mic, numai că după o vreme Nana nu i-a mai împrumutat nimic, că prea călca într-o parte şi le deforma calapodul.

— Mă uit la voi de cinci minute, zic pantofii, tu, aia revoluţionară, ia scoală-te-n picioare! Pantofii se lasă pe călcâie, apoi mai fac un pas cu spatele, spre catedră. Ridică-te-n picioare, latră ei, decibelii zguduie ferestrele înalte ale clasei. Cum te cheamă?

Se ridică alene, dar nu spune cum o cheamă. Jumătate din clasă pufneşte în râs, cealaltă jumătate aşteaptă cu lăcomie să vadă ce-o să păţească. Ea se strâmbă involuntar, şi-a agăţat ciorapii de nailon în bancă, iar trebuie să-i ducă la remaiat, da’ poate o să-i înlocuiască diseară cu o pereche de-a maică-sii, că elevele n-au voie să poarte pantaloni, numa’ pe profe le lasă, şi numai dacă au halat deasupra.

— Eşti o revoluţionară, da? Ce faceţi voi acolo?

Dirigintele se apropie de pantofi, le şopteşte ceva.

— Aşa deci. Înţeleg că eşti elevă bună. Păi atunci, ce-i cu atitudinea asta?

Clasa e în aşteptare, frisonată, dar ea tace în continuare, cu ochii plecaţi, n-a înnebunit de tot, să vorbească cu nişte pantofi.

— Stai jos, lasă că ne ocupăm după oră de tine, în biroul tovarăşului director, o salvează dirigintele şi ea se aşază.

Pentru a nu ştiu câta oară se întreabă de ce ea, dintr-o mie de elevi în uniformă, întotdeauna ea e aia pe care cineva vrea s-o educe, s-o pună cu botul pe labe. Poate din cauza privirii, era ceva în neregulă cu privirea ei, era prea concretă – avea obiceiul ăsta prost să privească pentru ca să vadă – sau, cine ştie, mai degrabă fiindcă, orice-ar face, nu se poate dezbăra de aerul de copil de cartier care iese în orele de linişte şi bate mingea la perete, cu genunchii juliţi de bicicleta dezumflată la care-i sare tot timpul lanţul. Bine că a scăpat cu atât, asta cu directorul era o cioacă, dirigintele nu ducea niciodată pe nimeni la director şi oricum ştia şi el, ca toată lumea, că după-masa directorul nu era în şcoală, iar secretarele nu stăteau niciun minut după ora trei. Nana o împunge cu degetul să stea odată jos, să termine jocul, ea se gâdilă, se smuceşte şi loveşte cu genunchiul pupitrul, prinde în ultima clipă caietul şi volumul de poezii, dar atlasul de geografie zboară până în mijlocul clasei şi, trădător, cade din el revista lui Bizonel.

Nu se mai aude nici un zumzet, o fată zice auăleeeeu, dirigintele se înroşeşte, se învineţeşte, o să i se facă rău, s-a aplecat după revistă, stă aşa cu capul în jos şi nu ştie dacă să se ridice sau nu, dar pantofii au apucat deja s-o vadă, hămăie mulţumiţi, mda, deci aşa, în birou la tovarăşul director, imediat, că poate vrea să vadă şi tovarăşul director cu ce se ocupă elevele lui. Ea şopteşte moale, încet, directorul şi-aşa nu-i aici, pantofii se răţoiesc, ea tace, nimic, n-am zis nimic, urechile îi ard, îşi strânge geanta fără vlagă, dar pantofii n-au terminat încă, mai zic:

— Şi tu! Aia cu ochelari! Veniţi împreună!

Clasa hăhăie triumfător, Nana se întoarce spre ei, le scoate limba, albastră.

*

Era într-o clasă de elită, nimerise acolo din întâmplare, dar acum era mândră de asta, toţi erau copii de ştabi, aveau uniforme făcute la comandă şi părinţii le plecau în străinătate când voiau ei, făceau chefuri cu whisky din shop şi aveau acasă reviste interzise, pe hârtie lucioasă care mirosea ca albumele alea de artă de la bibliotecă. Odată Tibi a venit la şcoală cu un Playboy, aşa că în pauza mare au stat toţi băieţii în clasă şi chiuiau la fiecare pagină, dădeau note, pe când fetele mureau de curiozitate şi invidie, dar se făceau că nu le pasă şi că-şi repetă lecţiile cuminţi. Vreo două au încercat să vadă ceva, le-au dat până şi sendvişurile pregătite pentru gustarea de la ora cinci, dar degeaba, că tot nu le-au lăsat să se uite ca lumea. În ziua următoare a venit Bizonel cu una şi mai şi, pe care, de data asta, au răsfoit-o în tăcere, vinovaţi, n-au mai dat note şi n-au mai urlat. Se pare că erau şi bărbaţi acolo, de-asta fetele au fost date afară de tot din clasă şi toată pauza băieţii au stat cu rândul la uşă, să nu intre niciuna. Numai că ora următoare aveau teză la română, iar ea s-a mutat cu Bizonel în bancă, fiindcă era slab de tot la literatură şi de mult o tot ruga să-l lase să copieze la teză, că îi dă ciocolată ungurească de la magazin de la maică-sa, care era casieră într-o prăvălie de delicatese de unde puteai cumpăra bomboane lipite ghem, care aveau acelaşi gust, indiferent de culoare şi preţ, cafea măcinată cu năut, din înlocuitori de cafea şi de năut, napolitane tari ca piatra care-ţi stăteau în gât şi biscuiţi din făină şi apă, care-ţi rupeau dinţii şi în care mai găseai câte o pietricică sau o bucată de sfoară. Aşa că ea s-a înduplecat cică pentru un pachet de Africana cu lapte şi arahide, iar în timp ce el copia, i-a şterpelit revista din geantă şi, fiindcă terminase mai repede teza, a plecat cu atlasul de geografie care era de două ori mai mare ca manualele lor, aşa că putea să bage liniştită revista în el şi să iasă triumfătoare – în urletele mute şi strâmbăturile lui Bizonel, blocat de privirile mirate şi indulgente ale dirigintelui, care era şi proful lor de română. S-a dus direct în veceul fetelor, unde a aşteptat-o pe Nana să-şi termine teza şi să vină să se uite împreună. N-au mai ieşit de-acolo pentru fizică, au chiulit şi de la tehnologia prelucrării prin aşchiere, şi de la desen tehnic. Întâi le-a fost ruşine şi au pretins că nu vor să se uite, pe urmă şi-au dat seama că nu mai puteau da înapoi, fiindcă nu le-ar fi crezut nici un băiat că nu s-au uitat, aşa că s-au uitat, dacă tot o aveau şi tot nu mai văzuseră aşa ceva niciodată. Se încălzise foarte tare în veceul fetelor, amândouă transpirau în cabina aia care nici nu se închidea bine şi nici măcar nu mai simţeau mirosul, ba mai mult, începuse să le placă amestecul iute de amoniac cu clor, deci aşa arată la ei, sculată, vânătă şi scârboasă, dar cel mai mult o uimiseră limba şi lucrurile alea care se puteau face cu ea, în afară de pupatul stângaci de pe la chefuri şi pipăitul gâfâit, umed, din camerele lăsate la dispoziţia lor de către părinţii înţelegători. Pe urmă s-au speriat puţin de cum arăta la ele acolo, desfăcută, nu se uitase niciodată cu adevărat înăuntru, tu, aşa arătăm noi, zice Nana, oare astea-s trucate sau ceva, nu mă-nnebuni, eu mă omor dacă aşa arată, o să visez urât, ce ne facem, nu e ceva drăguţ, e – cum. Sau. E posibil aşa ceva? Încearcă să se gândească la ceva frumos: o duminică la ţară la bunici, o bicicletă nouă cu cinci viteze, din aia scumpă, cehească, sau copaci verzi, înalţi, cu frunze printre care trece lumina. Sau prăjiturile pe care le făcea maică-sa în apropierea Crăciunului, pe care n-aveau voie să-l sărbătorească, dar ea tot făcea prăjituri arlechin, cu glazură galbenă şi bucăţele colorate de rahat, sau Jerbo cu nucă, sau tort de ciocolată, habar n-avea de unde găsea, câţi bani dădea sau cum făcea maică-sa rost de unt, ouă, cacao adevărată şi făină bună, dar o dată pe an tot reuşea. Zicea că-i de ziua ei, avea ziua de naştere înainte de Crăciun cu o săptămână, era ziua în care se născuse, de asta se născuse deci, bine. Ştia bineînţeles tot, că sex, că penetrare, avea 10 la anatomie – dar pozele alea erau diferite de desenele lor din manual, pe asta nu şi-o imaginase, femei fără faţă, bărbaţi fără faţă, numai picioare şi întrepicioare. Cum o să-şi mai privească în faţă colegii fără să vadă întrepicioarele lor, organele strivite de textila albă sau colorată, profesorii sau părinţii, oamenii de pe stradă, fără să şi-i imagineze în posturile alea ridicole, străduindu-se în halul ăla pentru un orgasm. Nici pe ea nu mai voia să se privească. Nici căldura aia umedă pe care-o simţea între picioare, nici tremuratul uşor când întorcea paginile şi nu se putea opri, gâfâia uşor, Nana respira şi ea greu, s-au aşezat amândouă pe capacul veceului, când Nana a început să râdă încet, ca proasta, pe urmă a umflat-o şi pe ea râsul, au chiţăit amândouă până le-au umflat hohotele, pe urmă nu mai ştiau de ce râd, dar era bine să râzi, miorlăiau şi ţipau, se molipseau una de la alta, o durea diafragma de râs, iar Nana i-a pus mâna pe gură, taci că vine profa de serviciu la noi – şi dă-i şi râzi, ce faţă ar face baba, mai că merita să le prindă, o fi baba de fizică sau baba de istorie, că toate erau babe, chiar dacă unele nici nu aveau patruzeci de ani, că atunci, după patruzeci, chiar poţi spune despre o femeie că e babă, nu? Şi iar le pufnea râsul, râdeau întruna fără să se poată opri, mai tare sau înăbuşit, oricum abia mai puteau respira, le curgeau lacrimile, i-a pus mâna pe gură că prea era isterică, gata, hai să ieşim, şi-atunci Nana i-a lins degetele şi a muşcat-o puţin de palmă, iar ea a făcut acelaşi lucru, fiindcă şi Nana avea mâna pe gura ei, a lins-o şi ea cu limba şi a muşcat-o tare cu dinţii. Pe urmă Nana a ţipat şi a muşcat-o de buză, lasă că s-au sărutat până la urmă frumos şi n-au mai râs, au pus mâna peste tot unde-au vrut şi ei i-au plăcut mult degetele lungi şi neîndemânatice, mai groase la bază decât la vârf, genunchii pătraţi şi picioarele lungi, părul blond-cenuşiu, pomeţii ridicaţi sub ochelarii la care nu vrea să renunţe fiindcă ochii i se văd mai mari sub lentilele groase. Dar şi fără ochelari buzele ei tot aveau gust de cerneală Pelikan, dulci, ca siropul de tuse fiindcă tocmai au dat teză la română şi Nana nu putea scrie nimic dacă nu mânca puţină cerneală înainte. Nana râde iar, dar nu aşa tare, îşi freacă obrazul de sânii ei şi spune hai să rupem porcăria aia, bag-o în veceu şi trage apa după ea, dar ea nu face asta, o pune înapoi în atlasul de geografie, se spală pe faţă la chiuveta înfundată, plină pe jumătate cu apă murdară prin care plutesc fire lungi de păr şi vreo două chiştoace. Se priveşte în oglinda năpârlită de deasupra, printre crăpăturile negre ochii îi sunt umezi şi obrajii roşii, buzele albastre pe la colţuri, le şterge cu mâneca bluzei de la uniformă. Când ajung înapoi, clasa e goală, dar cineva, poate femeia de serviciu, le-a lăsat genţile pe catedră, şcoala e deja închisă, era sâmbătă şi până luni dimineaţa nu mai călca nimeni pe-acolo, aşa că ele sar gardul pe întuneric şi se duc acasă.

*

— Aţi apărut, bine, iese dirigintele din biroul directorului. Ai grijă ce spui şi ţine ochii în pământ, mai ales tu, oftează el, nu te baza că eşti premiantă. Eu m-am străduit.

Şi mai oftează o dată, după care zice:

— Eu v-am luat apărarea.

— Da’ ce, ce-am făcut? răspunde ea obraznică înapoi, tare şi apăsat. Nana, mai deşteaptă, tace, şi-a scos oglinjoara şi îşi potriveşte cordeluţa albă, lată, care-i tot alunecă peste părul moale, proaspăt spălat cu şampon unguresc de mere verzi.

Dirigintele pleacă dând din cap, umerii îi sunt încovoiaţi, haina roasă, ridicată la spate şi pantalonii de la costum şifonaţi, cu genunchii scoşi, acelaşi costum de când erau ei în clasa a IX-a, nu poate fi chiar aşa bătrân, dar nici tânăr nu poate fi. Se supără pe el, le lasă singure, le abandonează, ce fel de diriginte e ăsta, un iepure psihologic, şi, drept răzbunare, încearcă să şi-l imagineze ca pe bărbaţii ăia din revistă, dar nu reuşeşte, ce naiba, simte că ar încălca nişte graniţe ascunse, că ar fi ceva nefiresc, dar de ce pe proful de sport sau pe profa de bio şi-i poate imagina aşa, poate râde de ei, îi dezbracă în gând şi îi pune să facă tot felul de măscări, numai de el nu poate să râdă, mai încearcă totuşi, îl dezbracă puţin, îl lasă în chiloţi deocamdată, are nişte chiloţi roz, flauşaţi, ca moşu’, dar tot nu-i vine să râdă, îi vede picioarele subţiri şi noduroase, nu vrea să vadă asta, în schimb îi vine să plângă, dar n-o să-i dea lacrimile acum, pantofii ar putea crede că cerşeşte milă.

Uşa capitonată a biroului se deschide. Pantofii bat din vârfuri nerăbdători, ea se ridică, ciorapii i se agaţă iar. Acuma se cască în ei, pe la jumătatea gambei, o gaură ca lumea, iar ţesătura fină s-a prins zdravăn în cuiul din scaun.

— Imediat, numai puţin, imediat. Pantofii se bâţâie.

— Atunci pofteşte dumneata prima, iar Nana se ridică şi intră, dând din umeri. Îşi trânteşte geanta demonstrativ pe jos, lângă scaunul ei, îi face cu ochiul.

Ce-ar fi dacă ar pleca pur şi simplu? E o tragedie cu ciorapii ăştia, cum o să meargă pe stradă cu ei rupţi, mai bine şi i-ar scoate de tot, n-o să moară până acasă. E sfârşit de aprilie, dar e încă răcoare seara, şi pe urmă afară plouă, e Ardeal, de fiecare dată când plouă, se face toamnă, chiar dacă-i primăvară-vară, parcă e o altă climă decât în restul ţării, or fi munţii de vină sau cine ştie. Cu-atât mai bine, poate se-mbolnăveşte, face o pneumonie, o să intre în spital, o să delireze, o să fie pe moarte şi toată şcoala o să doneze sânge pentru ea, s-o salveze, dar după şase-şapte săptămâni o să scape cu bine şi o să iasă din spital cu o zi înainte de bacalaureat, slabă, palidă, clătinându-se pe picioare, abia vorbind, cu un rictus eroic pe faţa trasă şi, fiindcă o să fie convalescentă, n-o să aibă nimeni curajul s-o mai certe.

Fuge la toaletă, îşi rulează atent ciorapii, cu grijă să nu-i mai agaţe cu unghiile colţuroase, tăiate cam dezordonat. Îi bagă în buzunarul uniformei. Pe coridoare nu mai e nimeni, din cabinetul directorului aude nişte gemete înfundate şi ghiorţăituri mici, aşa cum îi face ei stomacul când îi e lumea mai dragă, că degeaba îi spune taci sau acum nu e momentul, stomacul ei vorbeşte neîntrebat tot timpul, cântă sau se vaită şi ea mai înghite în sec, dar stomacul nu se lasă păcălit, o face de ruşine, ca atunci când – în sfârşit! – s-a pupat cu Danicelînaltşifrumos, care a condus-o acasă după ore şi au intrat în scara blocului, dar stomacul i-a stricat tot cheful – nu ei, lui. Ea s-a făcut că nu aude, dar el a fost deranjat de sunetele ameninţătoare ale aparatului ei digestiv – ce faci, zice, iar ea răspunde nimic, e Zoprindel, un dragon mic-mic care trăieşte la mine în stomac, nu e periculos, vine de pe Lună şi mănâncă numai dulciuri, numai că Danicelînaltşifrumos se sperie de Zoprindel şi o şterge din scara blocului, ea strigă după el, hei, nu e Zoprindel, e liftul care coboară şi face un zgomot înspăimântător, ca o rachetă cu cinci trepte care decolează spre Marte. Pe banca din faţă, Bilă stă căţărat cu fundul pe spătarul rupt, fumează cu basca trasă pe frunte, îl fluieră golăneşte, bă frână, te strigă fata, lăbarule, ceea ce nu are niciun rost, decât că Danicelînaltşifrumos o ia şi mai repede la picior printre blocuri.

Ciuleşte urechile, să audă mai bine, să-şi dea seama ce pedeapsă o aşteaptă, dar în biroul tovarăşului director s-a făcut o linişte suspectă, acum e momentul s-o ia spre casă prin ploaie, dar nu se poate hotărî să fugă ca o laşă, ea nu e tovarăşul diriginte, aşa că îşi scoate din geantă caietul şi cartea de mate, să-şi facă măcar tema pe săptămâna viitoare. Totuşi ar trebui să plece, iar tema ar putea să şi-o facă la spital, fiindcă e absolut sigură că asta e calea ei de salvare, singura cale de salvare. Dar poate că în spital o s-o pună în pat cu cineva, cum au făcut cu tanti Carolina, mătuşă-sa, când a avut cancer la sân şi, după ce-au operat-o, au pus-o cu altă bolnavă în pat, care a murit exact în noaptea aia, şi tanti a trebuit să doarmă cu moarta-n pat şi să stea cu ea toată ziua următoare, fiindcă era prea slăbită să coboare şi să fugă de-acolo şi n-avea putere nici s-o dea pe aia jos, că din salonul ăla de douăzeci şi opt de paturi, în care erau peste cincizeci de femei bolnave, niciuna nu putea să facă nimic, iar asistentele nu mişcau un deget fără ordin de la şef, numai că, până a venit doctorul, aia începuse deja să pută.

Să-şi rezolve măcar problemele de algebră, că pe urmă o să-şi dea ea seama dacă rămâne sau nu. Dacă-i trece prin cap s-o percheziţioneze, o să urle şi o să sară pe fereastră, că atât ar mai trebui, să-i găsească ţigările sau caietul secret. Îi e foame, e obosită şi s-ar duce în cimitirul de lângă liceu să tragă un fum, dar în loc de asta fumează în gând, în lumina electrică, gălbuie, de la stâlpii de înaltă tensiune din faţa liceului, filtrată de perdelele prăfuite. Termină şi ultimul exerciţiu, dar tot nu ştie ce să facă, poate se apucă de tocit la istorie, dar nu mai are timp: uşa se trânteşte de perete, Nana iese ştergându-şi mâna de uniformă, cu ochii roşii, năucă, nici nu se uită la ea, îşi aruncă geanta pe umăr şi dărâmă din mers cupa liceelor fruntaşe de pe comoda de lângă uşă, un vas adânc, o vază înaltă, emailată, de porţelan, rotundă, cu gâtul zvelt, cu mânere albastre, pictată amănunţit: doi tineri frumoşi, o fată cu picioare lungi şi un băiat cu umeri laţi, se ţin respectuos de mână şi privesc amândoi cu mândrie şi veneraţie în sus, spre steagul roşu al partidului, care flutură triumfător în vântul vremii. La mijloc, stema României, spice aurii de grâu înconjurând secera şi ciocanul, iar în partea de jos, scrijelit artistic, cu litere tricolore, scrie „Liceu fruntaş în întrecerea utecistă, anul şcolar 1977-1978“. Şi semnătura iubituluiconducător, care face trofeul istoric, de nepreţuit.

Cupa cade pe ciment, lângă covorul aspru de iută, verde cu bej, o bucată mare de porţelan tricolor îi sare în geanta deschisă pe jos. Ea îngenunchează automat lângă trofeul spart, mândria liceului, încearcă să înghesuie cioburile printre cărţi, poate o duce acasă şi o lipeşte, n-o să ştie nimeni, o să arate bine aşa reconstituită, ca o urnă grecească, valoarea îi creşte, e un obiect istoric, poate vreun poet din ăia care publică prin Steaua Roşie sau Convingeri comuniste o să-i dedice o odă şi o s-o facă nemuritoare. Asta trebuia, s-o ducă acasă şi s-o lipească frumos cu prenadez de la maică-sa, care mai nou îşi repară pantofii singură, are în baie o sticlă plină de lipici din ăla cu miros de acetonă. O reface şi mâine o aduce înapoi, ba nu mâine, că mâine trebuie să fie la spital, bolnavă, pe moarte, dar poate n-o să se ducă la spital decât poimâine, că se gândeşte la Nana, care pentru asta ar putea fi dată afară din toate liceele din România şi atunci n-o s-o mai primească în nicio facultate, n-o poate lăsa baltă, taică-său o să-şi piardă locul de muncă şi casa aia frumoasă de pe deal, o să ajungă să care laptele dimineaţa cu căruciorul şi să măture frunzele moarte de pe aleea dintre blocuri, în Katanga. Simte o satisfacţie nebănuită la gândul ăsta, cum ar fi să locuiască şi ei într-un apartament ca al lor, cu baia igrasioasă şi casa scărilor întunecată şi puţind a mucegai şi a ţigări, să urce în fiecare zi cinci etaje fiindcă liftul e stricat şi, chiar dacă nu e stricat, se clatină şi scârţâie periculos la urcare şi coboară vertiginos, ameţitor când revine spre parter. I se face ruşine pentru gândurile astea, nişte oameni de treabă care-au primit-o în casă, dar o ia valul iar. Bine, pe taică-său să nu-l dea afară, pot păstra şi casa, dar pe bunică-sa s-o execute, plutonul de soldaţi necruţători o pun pe bătrână la zid şi trag la unison, ea zbiară, cerşeşte îndurare, nicio îndurare, urlă şeful, e condamnată, drumul spre comunism cere sacrificii, stimată tovarăşă bunică!

Trage fermoarul genţii unde a îndesat cu greu bucăţile mari de porţelan pictat şi aude pantofii cum se apropie leneşi, îi simte cum vin, se opresc în faţa ei, a curăţat aproape tot de pe jos, nici nu se mai observă. Acum o să-i spună că i-a venit rândul, iar ea o să se ridice frumos şi o s-o ia la fugă prin ploaie. Dar în loc de asta, pantofii încep calmi să vorbească, zic ceva despre gesturi de frondă şi că oricum o aşteaptă exmatricularea. Nu poate pleca până nu ascunde toate urmele. Dă ascultătoare din cap şi vede câteva cioburi care-au rămas lângă covor ca nişte bucăţele de cretă; pe ele, litere mici trunchiate, ca de scrabble, l şi ă, î, ş, un zero spart. Şi o bucată mare, cu stema partidului pe ea, aproape intactă, pune palma peste ea s-o camufleze şi se sprijină să se ridice, dar bucata rotundă îi alunecă sub mână şi o taie adânc, cu colţul stemei, puţin deasupra încheieturii. Simte cum îi pocneşte pielea subţire şi-i zbârnâie tendonul întins, sângele curge pe parchet, e şi mai rău, trebuie să şteargă asta, îşi scoate cu cealaltă mână batista din buzunar, albă cu trandafiraşi roz brodaţi în colţ, e din trusoul bunicii. Batista se face ghemotoc şi se umple repede de sânge, ce aiurea, urmele alea nu se şterg, deja o suprafaţă mare de parchet e murdară, da’ opreşte-te odată, se răstesc pantofii, ea stă, picăturile curg libere pe jos, ca un pârâiaş firav. Pantofii tac. S-au pătat şi ei, dar cu un fel de muci scârboşi cu spumă care s-au întins până la şireturi, amestecaţi cu cerneală Pelikan. Începe zeloasă să-i frece cu batista, dar în loc de asta îi murdăreşte mai tare, acum o pată serioasă de sânge cu muci se întinde pe botul crem, ce dracu’ faci, se sperie pantofii, se retrag, se scutură, stângul pleacă reflex spre capul ei şi bombeul rotund o loveşte în nas, osul moale pocneşte, îi dau lacrimile exact în secunda în care porneşte urletul. Nu mai ştie cine urlă, ea sau pantofii, rămâne în genunchi şi simte cu coada ochiului cum se apropie dintr-o parte, clămpănind în fugă, pantofii urâţi, scâlciaţi, cu pielea uscată şi crăpată de atâta mers pe jos, ai dirigintelui. Vasăzică tot o să ajungă la spital, mai apucă ea să gândească triumfătoare, înainte de a-i îmbrăţişa.