Yuval Noah Harari, Homo Deus: A Brief History of Tomorrow

Copyright © 2015 by Yuval Noah Harari

Romanian translation copyright © 2018 by Editura POLIROM

All rights reserved

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7246-2

ISBN PDF: 978-973-46-7247-9

ISBN print: 978-973-46-7199-1

Ilustraţia copertei: © Stuart Daly

Designul copertei: © Suzanne Dean

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

YUVAL NOAH HARARI a obţinut doctoratul în istorie la University of Oxford şi este profesor de istorie universală în cadrul Departamentului de Istorie al Universităţii Ebraice din Ierusalim. Cartea sa Sapiens, publicată iniţial în Israel în 2011, a fost tradusă în peste patruzeci de limbi. Timp de peste şase luni s-a aflat pe lista bestsellerurilor Sunday Times şi a fost de asemenea în topul bestsellerurilor New York Times.

Maestrului meu, S.N. Goenka (1924-2013),
care m-a învăţat cu dragoste lucruri importante

1. Fertilizare in vitro: supunerea creaţiei.

Capitolul 1

Noua agendă a omenirii

În zorii celui de-al treilea mileniu, omenirea se trezeşte, se întinde şi se freacă la ochi. Prin minte i se perindă încă rămăşiţele unui coşmar îngrozitor. „Era ceva cu sârmă ghimpată şi ciuperci atomice enorme. În fine, a fost doar un vis urât.” Omenirea merge la baie, se spală pe faţă, îşi examinează ridurile în oglindă, face o ceaşcă de cafea şi deschide agenda. „Oare care-o fi programul pe azi?”

Vreme de mii de ani, răspunsul la această întrebare a rămas neschimbat. Aceleaşi trei probleme i-au preocupat pe oamenii din China secolului XX, din India medievală şi din Egiptul antic. Foametea, molimele şi războiul au fost dintotdeauna în fruntea listei. Generaţie după generaţie, oamenii s-au rugat la toţi zeii, îngerii şi sfinţii şi au inventat nenumărate unelte, instituţii şi sisteme sociale – dar au murit în continuare cu milioanele de foame, din cauza epidemiilor şi a violenţei. Mulţi gânditori şi profeţi au tras concluzia că foametea, molimele şi războiul sunt parte integrantă a planului cosmic al lui Dumnezeu sau a naturii noastre imperfecte şi doar sfârşitul lumii ne va elibera de ele.

Cu toate acestea, în zorii celui de-al treilea mileniu, omenirea se trezeşte şi conştientizează un lucru uimitor. Cei mai mulţi oameni se gândesc rareori la asta, dar în ultimele câteva decenii am reuşit să ţinem în frâu foametea, molimele şi războiul. Desigur, aceste probleme nu au fost rezolvate în totalitate, dar au fost transformate din forţe incomprehensibile şi incontrolabile ale naturii în provocări care pot fi gestionate. Nu trebuie să ne rugăm la nici un zeu sau sfânt să ne salveze de ele. Ştim destul de bine ce trebuie făcut pentru a preveni foametea, molimele şi războiul – şi de obicei reuşim să facem.

E adevărat, există încă eşecuri notabile; dar, atunci când ne confruntăm cu asemenea eşecuri, nu mai ridicăm din umeri spunând „Ei bine, aşa merg lucrurile în lumea noastră imperfectă” sau „Facă-se voia Domnului”. Mai curând, atunci când foametea, molimele sau războiul ne scapă de sub control, simţim că cineva a dat-o în bară, înfiinţăm o comisie de anchetă şi ne promitem nouă înşine că data viitoare ne vom descurca mai bine. Iar asta chiar funcţionează. Asemenea calamităţi au loc într-adevăr din ce în ce mai rar. Pentru prima oară în istorie, astăzi mai mulţi oameni mor fiindcă mănâncă prea mult, şi nu fiindcă mănâncă prea puţin; mai mulţi oameni mor de bătrâneţe decât din cauza bolilor infecţioase; şi mai mulţi sunt cei care se sinucid decât cei care sunt ucişi de soldaţi, terorişti şi criminali luaţi laolaltă. La începutul secolului XXI, un om obişnuit riscă mult mai mult să moară din cauză că se îndoapă la McDonald’s decât din cauza unei secete, a virusului Ebola sau a unui atac al-Qaeda.

Prin urmare, deşi preşedinţii, directorii executivi şi generalii au încă numeroase crize economice şi conflicte militare în programul lor zilnic, la scara cosmică a istoriei omenirea poate să ridice ochii şi să-şi îndrepte privirea spre noi orizonturi. Dacă ţinem într-adevăr foametea, molimele şi războiul sub control, ce le va lua locul în fruntea agendei omenirii? La fel ca pompierii într-o lume fără foc, în secolul XXI umanitatea trebuie să-şi pună o întrebare fără precedent: ce vom face cu noi înşine? Într-o lume sănătoasă, prosperă şi armonioasă, ce anume ne va solicita atenţia şi ingeniozitatea? Această întrebare are nevoie urgentă de un răspuns, date fiind noile puteri imense cu care ne înzestrează biotehnologia şi tehnologia informaţiei. Ce vom face cu toată această putere?

Înainte de a răspunde la această întrebare, trebuie să mai spunem câteva cuvinte despre foamete, molime şi război. Afirmaţia că le ţinem sub control le-ar putea părea multora revoltătoare, extrem de naivă sau poate crudă. Cum rămâne cu miliardele de oameni care trăiesc de azi pe mâine, cu mai puţin de doi dolari pe zi? Cum rămâne cu actuala criză SIDA din Africa sau cu războaiele care fac ravagii în Siria şi în Irak? Pentru a răspunde acestor preocupări, haideţi să aruncăm o privire mai atentă la lumea de la începutul secolului XXI, înainte de a explora agenda omului din deceniile următoare.

Pragul biologic al sărăciei

Să începem cu foametea, care a fost vreme de mii de ani cel mai mare duşman al omenirii. Până nu demult, majoritatea oamenilor au trăit chiar la limita biologică a sărăciei, sub care se moare de foame şi malnutriţie. O mică greşeală sau un ghinion putea însemna condamnarea la moarte pentru o întreagă familie sau pentru un întreg sat. Dacă ploile abundente îţi distrugeau recolta de grâu sau dacă hoţii îţi furau turma de capre, tu şi cei dragi aţi fi putut să muriţi de foame. Nenorocirea sau prostia la nivel colectiv aveau drept urmare foametea în masă. Când o secetă cumplită lovea Egiptul antic sau India medievală, cel mai adesea 5-10% din populaţie murea. Proviziile se împuţinau; transportul era prea lent şi prea costisitor pentru a importa suficiente alimente; iar cârmuirile erau mult prea slabe ca să salveze situaţia.

Deschideţi orice carte de istorie şi cel mai probabil veţi găsi relatări înfiorătoare despre populaţii înfometate, înnebunite de foame. În aprilie 1694 un oficial francez din oraşul Beauvais a descris impactul foametei şi al preţurilor exorbitante la alimente, spunând că tot districtul său era populat de „un număr infinit de suflete nefericite, slăbite de foame şi sărăcie, care mor din pricina lipsurilor, fiindcă, neavând nici o slujbă şi nici o ocupaţie, nu dispun de banii necesari pentru a cumpăra pâine. Încercând să-şi prelungească puţin viaţa şi să-şi potolească întru câtva foamea, aceşti oameni săraci mănâncă lucruri mizerabile, precum pisici şi carnea cailor jupuiţi şi azvârliţi pe mormane de balegă. [Alţii consumă] sângele ce se varsă atunci când sunt sacrificate vitele şi măruntaiele pe care le aruncă bucătarii pe străzi. Alţi nefericiţi mănâncă urzici şi buruieni sau rădăcini şi ierburi pe care le fierb în apă”¹.

Scene similare aveau loc peste tot în Franţa. Vremea rea distrusese recoltele de pe tot cuprinsul regatului în ultimii doi ani, astfel încât până în primăvara anului 1694 grânarele erau goale. Cei bogaţi cereau preţuri exagerate pentru orice alimente pe care reuşeau să le strângă, iar săracii mureau cu duiumul. Circa 2,8 milioane de francezi – 15% din populaţie – au murit de foame între 1692 şi 1694, în timp ce Regele-Soare, Ludovic al XIV-lea, îşi făcea de cap cu amantele la Versailles. În anul următor, 1695, foametea a lovit Estonia, omorând o cincime din populaţie. În 1696 a fost rândul Finlandei, unde a murit între un sfert şi o treime din populaţie. Scoţia a suferit de foamete severă între 1695 şi 1698, unele districte pierzând până la 20% dintre locuitori².

Probabil că majoritatea cititorilor ştiu cum e să ratezi prânzul, să ţii post într-o zi de sărbătoare religioasă sau să consumi vreme de câteva zile doar shake-uri de legume, în cadrul unei noi diete-minune. Dar cum e să nu mănânci zile în şir şi să nu ai cea mai vagă idee de unde vei face rost de următoarea fărâmă de mâncare? Majoritatea oamenilor din zilele noastre nu au avut niciodată parte de acest chin înfiorător. Dar strămoşii noştri, vai!, l-au cunoscut chiar prea bine. Când se rugau la Dumnezeu „Salvează-ne de foamete!”, asta aveau în minte.

În ultima sută de ani, progresele tehnologice, economice şi politice au creat o plasă de siguranţă din ce în ce mai rezistentă care separă omenirea de pragul biologic al sărăciei. Foametea în masă încă loveşte anumite zone din când în când, dar aceste situaţii sunt o excepţie şi sunt cauzate în general mai curând de politica umană decât de catastrofele naturale. În lume nu mai există foamete naturală; există doar foamete politică. Dacă oamenii din Siria, Sudan sau Somalia mor de foame, acest lucru se întâmplă din voinţa unui politician.

Mai peste tot pe glob, chiar dacă cineva şi-a pierdut slujba şi toate bunurile, cel mai probabil nu va muri de foame. Poate că sistemele de asigurări private, agenţiile guvernamentale şi ONG-urile internaţionale nu-l vor salva de sărăcie, dar îi vor asigura îndeajuns de multe calorii zilnice încât să supravieţuiască. La nivel colectiv, reţeaua comercială globală transformă secetele şi inundaţiile în oportunităţi de afaceri şi permite ca crizele de alimente să fie depăşite rapid şi ieftin. Chiar şi atunci când războaiele, cutremurele sau tsunamiurile devastează ţări întregi, eforturile internaţionale reuşesc de obicei să prevină foametea. Cu toate că sute de milioane de oameni sunt încă flămânzi aproape zi de zi, în majoritatea ţărilor foarte puţini chiar mor de foame.

Sărăcia cu siguranţă provoacă multe alte probleme de sănătate, iar malnutriţia reduce speranţa de viaţă chiar şi în cele mai bogate ţări din lume. În Franţa, de pildă, şase milioane de oameni (circa 10% din populaţie) suferă de insecuritate alimentară. Se trezesc dimineaţa fără să ştie dacă vor avea ceva de pus pe masă la prânz; se duc adesea flămânzi la culcare; iar alimentaţia pe care reuşesc să o aibă este dezechilibrată şi nesănătoasă – mult amidon, zahăr şi sare şi insuficiente proteine şi vitamine³. Cu toate acestea, insecuritatea alimentară nu înseamnă foamete, iar Franţa de la începutul secolului XXI nu mai este Franţa din 1694. Nici măcar în cele mai cumplite mahalale din Beauvais sau Paris oamenii nu mor fiindcă nu au mâncat săptămâni la rând.

Aceeaşi transformare a avut loc în nenumărate alte ţări, îndeosebi în China. Vreme de mii de ani, foametea a afectat fiecare regim chinez de la Împăratul Galben la comuniştii roşii. Cu câteva decenii în urmă, China era întruchiparea penuriei de alimente. Zeci de milioane de chinezi au murit de foame în timpul Marelui Salt Înainte, care a fost absolut dezastruos, iar experţii au preconizat în repetate rânduri că problema avea doar să se agraveze. În 1974 a avut loc la Roma prima Conferinţă Mondială privind Alimentaţia, iar delegaţii au fost întâmpinaţi cu scenarii apocaliptice. Li s-a spus că era cu neputinţă pentru China să-şi hrănească cei un miliard de locuitori şi că ţara cel mai dens populată din lume se îndrepta spre o catastrofă. În realitate, se îndrepta spre cel mai surprinzător miracol economic din istorie. Din 1974, sute de milioane de chinezi au fost smulşi din ghearele sărăciei şi, deşi alte sute de milioane încă suferă enorm din cauza privaţiunilor şi a malnutriţiei, pentru prima dată în istoria sa consemnată China a scăpat de foamete.

Pe de altă parte, în majoritatea ţărilor, alimentaţia în exces a devenit astăzi o problemă mult mai gravă decât foametea. Se spune că, în secolul al XVIII-lea, Maria Antoaneta ar fi sfătuit masele înfometate ca, în cazul în care rămân fără pâine, să mănânce cozonac. Astăzi, săracii urmează cu stricteţe acest sfat. În vreme ce locuitorii înstăriţi din Beverly Hills mănâncă salată de lăptucă şi tofu la aburi cu quinoa, în mahalale şi ghetouri săracii înfulecă prăjiturele Twinkie, pufuleţi Cheetos, hamburgeri şi pizza. În 2014, mai bine de 2,1 miliarde de persoane erau supraponderale, faţă de 850 de milioane care sufereau de malnutriţie. Se aşteaptă ca jumătate din populaţia globului să fie supraponderală până în 2030⁴. În 2010, foametea şi malnutriţia au ucis circa un milion de persoane, pe când obezitatea a ucis trei milioane⁵.

Invizibilele Armade

După foamete, cel mai mare duşman al omenirii l-au reprezentat molimele şi bolile infecţioase. Oraşele în continuă agitaţie, conectate între ele de un flux necontenit de negustori, funcţionari şi pelerini, au fost deopotrivă leagănul civilizaţiei umane şi focarul ideal pentru agenţii patogeni. Prin urmare, în Atena antică sau în Florenţa medievală oamenii erau pe deplin conştienţi că s-ar fi putut îmbolnăvi sau muri săptămâna următoare ori că ar fi putut izbucni brusc o epidemie care să le distrugă într-o clipă întreaga familie.

2. În Evul Mediu Moartea Neagră era personificată ca o forţă demonică îngrozitoare, pe care oamenii nu puteau să o înţeleagă sau să o controleze.

Cea mai cunoscută epidemie de acest gen, aşa-numita Moarte Neagră, s-a declanşat în anii 1330, undeva în Asia Centrală sau de Est, când bacteria Yersinia pestis, găzduită de purici, a început să infecteze oamenii pişcaţi de aceştia. De acolo, cu o armată de şobolani şi purici, ciuma s-a răspândit rapid pe tot cuprinsul Asiei, Europei şi Africii de Nord, ajungând în mai puţin de douăzeci de ani pe ţărmurile Oceanului Atlantic. Au murit între 75 de milioane şi 200 de milioane de oameni – mai bine de un sfert din populaţia Eurasiei. În Anglia au murit patru din zece persoane, iar populaţia a scăzut de la 3,7 milioane de oameni înaintea ciumei la 2,2 milioane după aceea. Oraşul Florenţa a pierdut 50.000 din cei 100.000 de locuitori ai săi⁶.

Autorităţile erau cu totul neajutorate în faţa acestei calamităţi. În afară de organizarea unor rugăciuni şi procesiuni, nu aveau nici cea mai vagă idee cum să împiedice răspândirea epidemiei – şi cu atât mai puţin cum să o trateze. Până în epoca modernă, oamenii au pus bolile pe seama aerului nesănătos, a demonilor malefici şi a zeilor mânioşi şi nu au bănuit existenţa bacteriilor şi a virusurilor. Credeau bucuroşi în îngeri şi zâne, dar nu-şi puteau închipui că un purice minuscul sau o picătură de apă ar putea conţine o întreagă armadă de prădători mortali.

3. Adevăratul vinovat era minuscula bacterie Yersinia pestis⁷.

Moartea Neagră nu a fost un eveniment singular şi nici cea mai cumplită molimă din istorie. Mai multe epidemii dezastruoase s-au abătut asupra Americii, Australiei şi insulelor din Pacific după sosirea primilor europeni. Fără să ştie, exploratorii şi coloniştii au adus cu ei boli infecţioase noi, la care băştinaşii nu aveau imunitate. Drept urmare, până la 90% din populaţiile locale au murit⁸.

În data de 5 martie 1520, o mică flotilă spaniolă a pornit de pe insula Cuba către Mexic. Vasele transportau 900 de soldaţi spanioli, cai, arme de foc şi câţiva sclavi africani. Unul dintre sclavi, Francisco de Eguía, avea asupra sa o marfă mult mai periculoasă. El nu ştia, dar undeva, printre trilioanele lui de celule, ticăia o bombă biologică cu ceas: virusul variolei. După ce Francisco a debarcat în Mexic, virusul a început să se multiplice exponenţial în corpul său, răbufnind în cele din urmă la nivelul pielii, sub forma unei erupţii îngrozitoare. Francisco avea febră şi a fost aşezat în pat, în casa unei familii amerindiene din oraşul Cempoallan. I-a infectat pe membrii familiei, care şi-au infectat vecinii. În decurs de zece zile, Cempoallan a devenit un cimitir. Refugiaţii au răspândit boala din Cempoallan în oraşele din apropiere. Pe măsură ce oraşele cădeau rând pe rând pradă molimei, noi valuri de refugiaţi înspăimântaţi au răspândit boala pe tot cuprinsul Mexicului şi mai departe.

Populaţia maya din peninsula Yucatán credea că trei zei malefici – Ekpetz, Uzannkak şi Sojakak – zburau noaptea din sat în sat şi îi infectau pe oameni. Aztecii dădeau vina pe zeii Tezcatlipoca şi Xipetotec sau, poate, pe magia neagră a oamenilor albi. Au fost consultaţi preoţi şi vraci. Aceştia au recomandat rugăciuni, băi reci, frecţionarea corpului cu smoală şi aplicarea cărăbuşilor striviţi pe pustule. Nimic nu a fost de ajutor. Zeci de mii de cadavre zăceau în putrefacţie pe străzi, fără să îndrăznească cineva să se apropie de ele şi să le îngroape. Familii întregi au pierit în doar câteva zile, iar autorităţile au dispus ca locuinţele lor să fie dărâmate peste cadavre. În unele aşezări a murit jumătate din populaţie.

Până în septembrie 1520, molima ajunsese în Valea Mexicului, iar în octombrie a trecut de porţile capitalei aztece, Tenochtitlan – o metropolă magnifică, cu 250.000 de locuitori. În decurs de două luni, cel puţin o treime din populaţie a pierit, inclusiv împăratul aztec Cuitláhuac. Dacă în martie 1520, când a sosit flota spaniolă, în Mexic trăiau 22 de milioane de oameni, în decembrie mai erau în viaţă doar 14 milioane. Variola a fost doar prima lovitură. În timp ce noii stăpâni spanioli erau ocupaţi să se îmbogăţească şi să-i exploateze pe băştinaşi, valuri mortale de gripă, pojar şi alte boli infecţioase au lovit Mexicul unul după altul, până când, în 1580, populaţia scăzuse la mai puţin de două milioane⁹.

Două secole mai târziu, pe 18 ianuarie 1778, căpitanul James Cook, exploratorul britanic, a ajuns în Hawaii. Insulele hawaiiene aveau o populaţie densă de jumătate de milion de locuitori, care trăiau complet izolaţi atât de Europa, cât şi de America şi, drept urmare, nu fuseseră expuşi niciodată bolilor europene şi americane. Căpitanul Cook şi oamenii săi au introdus primii agenţi patogeni ai gripei, tuberculozei şi sifilisului în Hawaii. Următorii vizitatori europeni au adăugat febra tifoidă şi variola. Până în 1853, în Hawaii au mai rămas doar 70.000 de supravieţuitori¹⁰.

Epidemiile au continuat să ucidă zeci de milioane de oameni până destul de târziu în secolul XX. În ianuarie 1918, soldaţii din tranşeele din nordul Franţei au început să moară cu miile din cauza unei tulpini deosebit de virulente de gripă, care a fost botezată „gripa spaniolă”. Linia întâi era punctul final al celei mai eficiente reţele de aprovizionare din câte văzuse lumea până atunci. Oameni şi muniţii se revărsau din Marea Britanie, Statele Unite, India şi Australia. Se trimiteau petrol din Orientul Mijlociu, cereale şi carne de vită din Argentina, cauciuc din Malaya şi cupru din Congo. În schimb, au primit cu toţii gripă spaniolă. În decurs de câteva luni, circa o jumătate de miliard de persoane – o treime din populaţia globului – au fost infectate. În India virusul a ucis 5% din populaţie (15 milioane de oameni). Pe insula Tahiti a murit 14% din populaţie. În Samoa, 20%. În minele de cupru din Congo, unu din cinci muncitori a pierit. În total, pandemia a ucis între 50 de milioane şi 100 de milioane de oameni în mai puţin de un an. Primul Război Mondial a ucis 40 de milioane între 1914 şi 1918¹¹.

Pe lângă aceste tsunamiuri epidemice care loveau o dată la câteva zeci de ani, lumea se confrunta cu valuri mai mici, dar mai regulate de boli infecţioase, care omorau milioane de oameni în fiecare an. Copiii lipsiţi de imunitate erau cu precădere susceptibili, motiv pentru care sunt numite adesea „boli ale copilăriei”. Până la începutul secolului XX, circa o treime dintre copii mureau din cauza malnutriţiei şi a bolilor înainte să ajungă la vârsta adultă.

În ultimul secol, omenirea a devenit şi mai vulnerabilă în faţa epidemiilor, ca urmare a creşterii populaţiei şi a îmbunătăţirii transportului. O metropolă modernă precum Tokyo sau Kinshasa oferă agenţilor patogeni un teren de răspândire mult mai larg decât Florenţa medievală sau Tenochtitlanul anului 1520, iar reţeaua globală de transport este mai eficientă astăzi decât în 1918. Un virus spaniol poate ajunge în Congo sau în Tahiti în mai puţin de douăzeci şi patru de ore. Prin urmare, ar fi trebuit să ne aşteptăm să trăim într-un infern epidemiologic, cu molime mortale una după alta.

Cu toate acestea, atât incidenţa, cât şi impactul epidemiilor au scăzut dramatic în ultimele decenii. În special mortalitatea infantilă globală a înregistrat o scădere-record: mai puţin de 5% dintre copii mor înainte să ajungă la vârsta adultă. În ţările dezvoltate, rata este de sub 1%¹². Acest miracol se datorează realizărilor fără precedent ale medicinei secolului XX, graţie cărora avem vaccinuri, antibiotice, o igienă mai bună şi o infrastructură medicală net superioară.

De exemplu, o campanie globală de vaccinare împotriva variolei a avut un succes atât de mare, încât în 1979 Organizaţia Mondială a Sănătăţii a declarat că omenirea a învins şi că variola a fost complet eradicată. Era prima epidemie pe care oamenii reuşeau să o şteargă de pe faţa pământului. În 1967, variola infectase 15 milioane de oameni şi ucisese două milioane, dar în 2014 nici o persoană nu a fost infectată sau ucisă de variolă. Victoria a fost completă, astfel încât astăzi OMS a încetat să mai vaccineze oamenii împotriva variolei¹³.

O dată la câţiva ani, ne alarmăm din pricina izbucnirii unei potenţiale molime noi, precum SARS în 2002-2003, gripa aviară în 2005, gripa porcină în 2009-2010 şi Ebola în 2014. Cu toate acestea, graţie unor contramăsuri eficiente, aceste incidente au făcut, comparativ, un număr mic de victime. SARS, de exemplu, a provocat iniţial teama că va deveni o nouă Moarte Neagră, dar în cele din urmă a ucis mai puţin de 1.000 de oameni în toată lumea¹⁴. Epidemia de Ebola din Africa de Vest a părut la început că va scăpa de sub control, iar pe 26 septembrie 2014 OMS a descris-o ca fiind „cea mai gravă urgenţă de sănătate publică din epoca modernă”¹⁵. Cu toate acestea, până la începutul lui 2015 epidemia fusese ţinută în frâu, iar în ianuarie 2016 OMS a declarat că luase sfârşit. A infectat 30.000 de oameni (omorând 11.000 dintre ei), a provocat daune economice însemnate pe tot cuprinsul Africii de Vest şi a stârnit valuri de anxietate pretutindeni în lume; dar nu s-a răspândit în afara Africii de Vest, iar numărul morţilor nici nu s-a comparat cu cel din timpul epidemiilor de gripă spaniolă sau variolă mexicană.

Până şi tragedia reprezentată de SIDA, aparent cel mai mare eşec medical din ultimele decenii, poate fi văzută ca un semn de progres. De la prima epidemie majoră la începutul anilor 1980, mai bine de 30 de milioane de oameni au murit de SIDA, iar alte zeci de milioane au suferit efectele sale fizice şi psihologice debilitante. Noua epidemie era greu de înţeles şi de tratat, deoarece SIDA este o boală extrem de insidioasă. În vreme ce un om infectat cu virusul variolei moare în decurs de câteva zile, un pacient seropozitiv ar putea părea perfect sănătos săptămâni sau luni la rând, infectând fără să ştie alte persoane. În plus, virusul HIV în sine nu ucide. Mai curând distruge sistemul imunitar, expunând pacientul la numeroase alte boli. Aceste boli secundare îi ucid de fapt pe bolnavii de SIDA. Prin urmare, atunci când SIDA a început să se răspândească, era cu atât mai greu de înţeles ce se petrece. Când doi pacienţi au fost internaţi într-un spital din New York în 1981, unul părând să moară de pneumonie, iar celălalt de cancer, nu era câtuşi de puţin evident că amândoi erau victime ale virusului HIV, cu care poate că se infectaseră cu luni sau chiar ani în urmă¹⁶.

Totuşi, în ciuda acestor dificultăţi, după ce comunitatea medicală a devenit conştientă de existenţa noii molime misterioase, oamenii de ştiinţă au avut nevoie de doar doi ani ca să o identifice, să înţeleagă cum se răspândeşte virusul şi să propună modalităţi eficiente de încetinire a evoluţiei epidemiei. În decurs de alţi zece ani, medicamentele noi au transformat SIDA, dintr-o condamnare la moarte, într-o boală cronică (cel puţin pentru cei îndeajuns de bogaţi ca să-şi permită tratamentul)¹⁷. Gândiţi-vă doar ce s-ar fi întâmplat dacă epidemia de SIDA ar fi izbucnit în 1581, şi nu în 1981. Cel mai probabil, la vremea aceea nimeni nu şi-ar fi dat seama care era cauza epidemiei, cum se transmitea de la o persoană la alta sau cum putea fi oprită (şi cu atât mai puţin cum putea fi tratată). În asemenea condiţii, e posibil ca SIDA să fi ucis o proporţie mult mai mare din rasa umană, egalând şi poate chiar depăşind Moartea Neagră.

În ciuda ravagiilor cumplite provocate de SIDA şi a milioanelor de persoane ucise anual de bolile infecţioase cu istorie îndelungată, precum malaria, astăzi epidemiile reprezintă o ameninţare mult mai mică pentru sănătatea omului decât în mileniile anterioare. Marea majoritate a oamenilor mor din cauza bolilor noninfecţioase, precum cancerul sau afecţiunile cardiace, ori pur şi simplu de bătrâneţe¹⁸. (Dacă tot veni vorba, cancerul şi afecţiunile cardiace nu sunt, desigur, boli noi – ele datează încă din Antichitate. Însă, în epocile trecute, relativ puţini oameni trăiau îndeajuns de mult încât să moară din cauza lor.)

Mulţi se tem că aceasta este doar o victorie temporară şi că vreun verişor necunoscut al Morţii Negre aşteaptă chiar după colţ. Nimeni nu poate garanta că molimele nu se vor întoarce, dar avem motive temeinice să credem că, în cursa înarmării dintre medici şi bacterii, medicii se mişcă mai rapid. Bolile infecţioase noi apar preponderent ca urmare a unor mutaţii întâmplătoare ale genomurilor agenţilor patogeni. Aceste mutaţii le permit agenţilor patogeni să se transmită de la animale la oameni, să învingă sistemul imunitar al omului sau să reziste la medicamente cum sunt antibioticele. Astăzi, probabil că asemenea mutaţii se produc şi se răspândesc mai repede decât în trecut, având în vedere impactul omului asupra mediului¹⁹. Cu toate acestea, în cursa împotriva medicinei, agenţii patogeni depind în cele din urmă de noroc.

Doctorii, dimpotrivă, nu se bazează doar pe noroc. Deşi ştiinţa datorează mult şi întâmplărilor fericite, doctorii nu amestecă pur şi simplu diferite substanţe chimice în eprubete, în speranţa că vor nimeri peste un medicament nou. De la un an la altul, ei acumulează tot mai multe cunoştinţe valoroase, pe care le folosesc pentru a concepe medicamente şi tratamente mai eficiente. Drept urmare, deşi în 2050 ne vom confrunta în mod sigur cu bacterii mult mai rezistente, medicina din 2050 va fi, după toate probabilităţile, capabilă să le combată mai eficient decât astăzi²⁰.

În 2015 medicii au anunţat descoperirea unui tip cu totul nou de antibiotic – Teixobactin – la care bacteriile încă nu au căpătat rezistenţă. Unii cercetători cred că Teixobactin s-ar putea dovedi esenţial în lupta cu cele mai rezistente bacterii²¹. Oamenii de ştiinţă concep de asemenea noi tratamente revoluţionare, care acţionează complet diferit faţă de medicamentele anterioare. De exemplu, în unele laboratoare de cercetare există nanoroboţi, care într-o bună zi ar putea să fie introduşi în sistemul nostru vascular, să identifice bolile şi să ucidă agenţii patogeni şi celulele canceroase²². Poate că microorganismele au o experienţă cumulată de patru miliarde de ani în lupta cu inamicii organici, dar nu au deloc experienţă în lupta cu prădătorii bionici, fiindu-le astfel de două ori mai greu să dezvolte mecanisme de apărare eficiente.

Aşadar, deşi nu putem fi siguri că o nouă epidemie de Ebola sau o tulpină necunoscută de gripă nu va afecta lumea întreagă, omorând milioane de oameni, nu o vom considera o calamitate naturală inevitabilă. Mai curând, o vom vedea ca pe un eşec de neiertat al omului şi vom cere să fie traşi la răspundere vinovaţii. La sfârşitul verii anului 2014, când, vreme de câteva săptămâni înspăimântătoare, a părut că Ebola are un avantaj în faţa autorităţilor mondiale din domeniul sănătăţii, au fost înfiinţate în grabă comisii de anchetă. Un raport iniţial publicat pe 18 octombrie 2014 critica Organizaţia Mondială a Sănătăţii pentru reacţia necorespunzătoare în faţa epidemiei, pe care o punea pe seama corupţiei şi a ineficienţei filialei sale africane. Alte critici au fost aduse comunităţii internaţionale în ansamblu pentru că nu a luat măsuri suficient de rapid şi în forţă. Aceste critici pleacă de la premisa că omenirea deţine cunoştinţele şi instrumentele necesare prevenirii molimelor şi că, dacă o epidemie scapă totuşi de sub control, aceasta se datorează mai curând incompetenţei umane decât mâniei divine. În mod similar, faptul că SIDA a continuat să infecteze şi să ucidă milioane de oameni în Africa Subsahariană mulţi ani după ce doctorii i-au înţeles mecanismele este considerat, pe bună dreptate, mai curând rezultatul unor neajunsuri omeneşti decât al sorţii crude.

Aşadar, în lupta împotriva unor calamităţi naturale precum SIDA şi Ebola, balanţa înclină în favoarea omenirii. Dar cum rămâne cu pericolele inerente naturii umane înseşi? Biotehnologia ne permite să învingem bacteriile şi virusurile, dar, în acelaşi timp, îi transformă pe oameni într-o ameninţare fără precedent. Aceleaşi instrumente care le permit medicilor să identifice şi să trateze rapid bolile noi le-ar putea permite armatelor şi teroriştilor să creeze boli şi mai cumplite şi agenţi patogeni apocaliptici. Prin urmare, cel mai probabil, marile epidemii vor continua să pună omenirea în pericol în viitor doar dacă omenirea însăşi le creează, în slujba vreunei ideologii nemiloase. Epoca în care omenirea stătea neputincioasă în faţa epidemiilor naturale a luat probabil sfârşit. Dar e posibil să-i ducem dorul.

Încălcând Legea Junglei

Cea de-a treia veste bună este că dispar şi războaiele. De-a lungul istoriei, majoritatea oamenilor au luat războaiele drept ceva obişnuit, în vreme ce pacea era o stare temporară şi precară. Relaţiile internaţionale erau guvernate de Legea Junglei, potrivit căreia, chiar dacă două state trăiau paşnic, războiul rămânea întotdeauna o opţiune. De exemplu, chiar dacă între Germania şi Franţa era pace în 1913, toată lumea ştia că era posibil ca în 1914 să fie la cuţite. Ori de câte ori politicienii, generalii, oamenii de afaceri şi cetăţenii de rând îşi făceau planuri de viitor, luau în calcul şi războiul. Din Epoca de Piatră până în cea a aburului şi din Arctica până în Sahara, fiecare om de pe pământ ştia că vecinii ar putea să-i invadeze teritoriul în orice clipă, să înfrângă armata, să măcelărească populaţia şi să-i ocupe ţinutul.

În cea de-a doua jumătate a secolului XX, această Lege a Junglei a fost în sfârşit încălcată, chiar dacă nu şi abrogată. În majoritatea regiunilor, războaiele au devenit mai rare ca oricând. În vreme ce în societăţile agricole străvechi violenţa umană se făcea vinovată de circa 15% din decese, în cursul secolului XX violenţa a cauzat doar 5% dintre decese, iar la începutul secolului XXI este responsabilă pentru aproximativ 1% din mortalitatea globală²³. În 2012, în lume au murit în jur de 56 de milioane de oameni; 620.000 dintre ei au murit din cauza violenţei umane (războiul a ucis 120.000 de persoane, iar alte 500.000 au fost asasinate). În schimb, 800.000 s-au sinucis şi 1,5 milioane au murit de diabet²⁴. Zahărul este acum mai periculos decât praful de puşcă.

Şi mai important, un segment tot mai mare al omenirii a ajuns să considere războiul ca fiind pur şi simplu de neconceput. Pentru prima dată în istorie, atunci când guvernele, corporaţiile şi indivizii îşi fac planuri pentru viitorul apropiat, mulţi dintre ei nu se gândesc la război ca la un eveniment probabil. Armele nucleare au transformat războiul dintre superputeri într-un gest nebunesc de sinucidere colectivă şi, prin urmare, au silit cele mai puternice naţiuni de pe pământ să găsească modalităţi alternative şi paşnice de rezolvare a conflictelor. Simultan, economia globală a fost transformată, dintr-o economie bazată pe bunuri materiale, într-o economie bazată pe cunoaştere. Înainte, principalele surse de avere erau bunurile materiale, precum minele de aur, lanurile de grâu şi puţurile de petrol. Astăzi, principala sursă de avere este cunoaşterea. Şi, deşi poţi cuceri puţuri de petrol prin război, nu poţi dobândi cunoştinţe pe aceeaşi cale. Iată de ce cunoaşterea a devenit cea mai importantă resursă economică, profitabilitatea războiului a scăzut, iar războaiele s-au limitat tot mai mult la acele părţi ale lumii – ca Orientul Mijlociu şi Africa Centrală – în care economiile sunt încă de modă veche, bazate pe bunuri materiale.

În 1998 Rwandei i s-a părut logic să captureze şi să jefuiască minele bogate în coltan din Congoul învecinat, deoarece acest minereu era la mare căutare, fiind folosit la fabricarea telefoanelor mobile şi a laptopurilor, iar Congoul deţinea 80% din rezervele mondiale de coltan. Rwanda a câştigat anual 240 de milioane de dolari de pe urma coltanului prădat. Pentru Rwanda, o ţară săracă, asta însemna o mulţime de bani²⁵. Dimpotrivă, nu ar fi avut nici o noimă ca o ţară precum China să invadeze California şi să captureze Silicon Valley, deoarece, chiar dacă chinezii ar reuşi cumva să învingă pe câmpul de luptă, în Silicon Valley nu există nici o mină de siliciu de prădat. În schimb, chinezii au câştigat miliarde de dolari cooperând cu giganţii hi-tech, cum sunt Apple şi Microsoft, cumpărând de la ei software şi fabricându-le produsele. Ceea ce a câştigat Rwanda jefuind un an întreg coltanul din Congo, chinezii câştigă într-o singură zi de comerţ paşnic.

Prin urmare, cuvântul „pace” a căpătat un nou înţeles. Generaţiile anterioare considerau că pacea este absenţa temporară a războiului. Astăzi, pacea înseamnă pentru noi neverosimilitatea războiului. În 1913, când oamenii afirmau că între Franţa şi Germania e pace, voiau să spună că „în prezent nu se desfăşoară nici un război între Franţa şi Germania, dar cine ştie ce le va rezerva anul viitor?”. Astăzi, când afirmăm că între Franţa şi Germania e pace, vrem să spunem că este de neconceput ca între ele să izbucnească un război, în orice împrejurări predictibile. O astfel de pace domneşte nu numai între Franţa şi Germania, ci între majoritatea ţărilor (deşi nu între toate). Nu există nici un scenariu serios cu privire la izbucnirea unui război anul viitor între Germania şi Polonia, între Indonezia şi Filipine sau între Brazilia şi Uruguay.

Această Nouă Pace nu este doar o iluzie hippy. Guvernele însetate de putere şi corporaţiile lacome se bazează la rândul lor pe ea. Când Mercedes îşi concepe strategia de vânzări în estul Europei, nu ia în calcul posibilitatea ca Germania să cucerească Polonia. O corporaţie care importă mână de lucru ieftină din Filipine nu îşi face griji că Indonezia ar putea invada Filipine la anul. Când guvernul brazilian se reuneşte ca să discute bugetul pe anul următor, este de neînchipuit că ministrul brazilian al Apărării se va ridica de pe scaun, va bate cu pumnul în masă şi va striga: „O clipă! Dar dacă vrem să invadăm şi să cucerim Uruguayul? Asta nu aţi luat în calcul. Trebuie să punem deoparte cinci miliarde de dolari ca să finanţăm această cucerire”. Fireşte, există câteva locuri în care miniştrii Apărării încă spun asemenea lucruri şi există regiuni în care Noua Pace nu a prins rădăcini. O ştiu prea bine, fiindcă trăiesc în una dintre aceste regiuni. Dar acestea sunt excepţii.

Nu există, desigur, nici o garanţie că Noua Pace se va menţine la nesfârşit. Aşa cum armele nucleare au făcut posibilă Noua Pace din capul locului, la fel viitoarele progrese tehnologice ar putea crea cadrul unor noi tipuri de război. Îndeosebi războiul cibernetic ar putea destabiliza lumea conferindu-le până şi ţărilor mici şi actorilor nonstatali capacitatea de a lupta în mod eficient cu superputerile. În 2003, când Statele Unite erau în război cu Irakul, oraşele Bagdad şi Mosul au fost devastate, însă la Los Angeles sau la Chicago nu a căzut nici măcar o singură bombă. În viitor însă, o ţară precum Coreea de Nord sau Iranul ar putea folosi bombe logice ca să sisteze furnizarea energiei electrice în California, să arunce în aer rafinării în Texas şi să facă trenurile să se ciocnească în Michigan („bombele logice” sunt coduri software plantate cu rele intenţii pe timp de pace şi operate de la distanţă. Cel mai probabil, reţelele care controlează dispozitive vitale de infrastructură din Statele Unite şi multe alte ţări sunt deja pline ochi cu asemenea coduri).

Cu toate acestea, nu ar trebui să confundăm abilitatea cu motivaţia. Deşi războiul cibernetic aduce noi modalităţi de distrugere, nu adaugă neapărat şi noi stimulente pentru folosirea lor. De-a lungul ultimilor şaptezeci de ani, omenirea a încălcat nu numai Legea Junglei, ci şi Legea lui Cehov. Este vestită afirmaţia lui Anton Cehov potrivit căreia o armă care apare în primul act al unei piese de teatru va fi folosită în mod inevitabil în cel de-al treilea. De-a lungul istoriei, dacă regii şi împăraţii făceau rost de o armă nouă, mai devreme sau mai târziu erau tentaţi să o folosească. Însă după 1945 omenirea a învăţat să reziste acestei tentaţii. Arma care a apărut în primul act al Războiului Rece nu a fost folosită niciodată. Până în clipa de faţă ne-am obişnuit să trăim într-o lume plină de bombe şi rachete nelansate şi am devenit experţi în încălcarea Legii Junglei şi a Legii lui Cehov. Dacă aceste legi ne vor mai ajunge vreodată din urmă, va fi doar vina noastră – nu soarta noastră ineluctabilă.

Atunci, cum rămâne cu terorismul? Chiar dacă guvernele centrale şi statele puternice au învăţat să-şi impună limite, e posibil ca teroriştii să nu-şi facă scrupule şi să folosească noile arme distrugătoare. Aceasta este cu siguranţă o posibilitate îngrijorătoare. Cu toate acestea, terorismul este o strategie a slăbiciunii, adoptată de cei care nu au acces la puterea reală. Cel puţin în trecut, terorismul a funcţionat mai curând semănând teamă decât provocând pagube materiale însemnate. Teroriştii nu au de regulă forţa necesară pentru a învinge o armată, a ocupa o ţară sau a distruge oraşe întregi. Dacă în 2010 obezitatea şi bolile asociate au ucis circa trei milioane de oameni, teroriştii au omorât în total 7.697 de persoane în întreaga lume, majoritatea în ţările în curs de dezvoltare²⁶. Pentru americanul sau europeanul de rând, Coca-Cola constituie o ameninţare mult mai periculoasă decât al-Qaeda.

4. Rachete nucleare în timpul unei parade la Moscova. Arma care a fost mereu etalată, dar niciodată folosită.

Dar cum reuşesc teroriştii să domine ştirile şi să schimbe situaţia politică în întreaga lume? Provocându-şi duşmanii să reacţioneze disproporţionat. În esenţă, terorismul este o reprezentaţie. Teroriştii regizează un spectacol violent înspăimântător care pune stăpânire pe imaginaţia noastră şi ne dă senzaţia că alunecăm înapoi în haosul medieval. Drept urmare, statele se simt adesea nevoite să reacţioneze la teatrul terorist prin exhibarea securităţii, orchestrând vaste demonstraţii de forţă, precum persecutarea unor populaţii întregi sau invadarea altor ţări. În majoritatea cazurilor, această reacţie exagerată în faţa terorismului este o ameninţare mult mai mare la adresa siguranţei noastre decât teroriştii.

Teroriştii sunt aidoma unei muşte care încearcă să distrugă un magazin de porţelanuri. Musca e atât de firavă, încât nu poate clinti nici măcar o ceşcuţă de ceai. Aşa că găseşte un taur, intră în urechea lui şi începe să bâzâie. Taurul înnebuneşte de teamă şi furie şi distruge magazinul de porţelanuri. Exact asta s-a întâmplat în Orientul Mijlociu în ultimul deceniu. Fundamentaliştii islamici nu l-ar fi putut răsturna de la putere pe Saddam Hussein singuri. În schimb, au înfuriat Statele Unite cu atacurile de la 11 septembrie, iar Statele Unite au distrus în locul lor magazinul de porţelanuri din Orientul Mijlociu. Acum ei prosperă printre ruine. Singuri, teroriştii sunt prea slabi ca să ne tragă înapoi în Evul Mediu şi să restabilească Legea Junglei. Ei pot să ne provoace, dar, în cele din urmă, totul depinde de reacţiile noastre. Dacă Legea Junglei se va aplica din nou, nu va fi vina teroriştilor.

Foametea, molimele şi războiul vor continua probabil să facă milioane de victime în deceniile următoare. Cu toate acestea, ele nu mai sunt tragedii inevitabile, pe care omenirea neajutorată nu le poate înţelege şi controla. În schimb, au devenit provocări ce pot fi gestionate. Asta nu minimalizează suferinţa sutelor de milioane de oameni loviţi de sărăcie; a milioanelor de oameni răpuşi an de an de malarie, SIDA şi tuberculoză; sau a milioanelor de oameni blocaţi în cercuri vicioase violente în Siria, Congo sau Afghanistan. Mesajul nu este că foametea, molimele şi războiul au dispărut cu desăvârşire de pe faţa pământului şi că ar trebui să încetăm să ne mai facem griji din cauza lor. Dimpotrivă. De-a lungul istoriei, oamenii au simţit că acestea erau probleme cu neputinţă de rezolvat, aşa că nu avea nici un rost să încerce să le pună capăt. Oamenii se rugau la Dumnezeu pentru minuni, dar ei înşişi nu făceau nici o încercare serioasă de a eradica foametea, molimele şi războiul. Cei care susţin că în 2016 lumea este la fel de flămândă, de bolnavă şi de violentă cum era în 1916 perpetuează această perspectivă defetistă străveche. Dau de înţeles că toate eforturile colosale pe care le-au făcut oamenii pe parcursul secolului XX nu au avut nici un rezultat şi că cercetarea medicală, reformele economice şi iniţiativele de pace au fost toate în zadar. În acest caz, de ce mai investim timp şi resurse în cercetări medicale suplimentare, reforme economice inedite sau noi iniţiative de pace?

Admiţându-ne realizările din trecut, transmitem un mesaj de speranţă şi responsabilitate, ceea ce ne încurajează să ne dăm silinţa şi mai mult în viitor. Date fiind reuşitele noastre din secolul XX, dacă oamenii continuă să sufere din cauza foametei, a molimelor şi a războiului, nu putem da vina pe natură sau pe Dumnezeu. Stă în puterile noastre să îmbunătăţim situaţia şi să reducem şi mai mult incidenţa suferinţei.

Cu toate acestea, conştientizarea proporţiilor realizărilor noastre mai transmite un mesaj: acela că istoria nu tolerează vidul. Dacă incidenţa foametei, molimelor şi războiului scade, ceva le va lua cu siguranţă locul în agenda omului. Am face bine să ne gândim îndelung ce anume va fi. Altminteri, e posibil să obţinem victoria deplină pe vechile câmpuri de luptă, doar ca să fim luaţi complet pe nepregătite pe fronturi cu totul noi. Ce proiecte vor domina agenda omului în secolul XXI în locul foametei, molimelor şi războiului?

Un proiect esenţial va fi protejarea omenirii şi a planetei în ansamblul ei de pericolele inerente propriei noastre puteri. Am reuşit să ţinem sub control foametea, molimele şi războiul mai ales datorită creşterii noastre economice fenomenale, care ne asigură hrană din belşug, medicamente, energie şi materii prime. Totuşi, aceeaşi creştere perturbă echilibrul ecologic al planetei în nenumărate feluri, pe care abia am început să le explorăm. Omenirea a recunoscut cu întârziere pericolul, iar până în prezent nu a făcut mare lucru în această privinţă. În ciuda tuturor discuţiilor despre poluare, încălzirea globală şi schimbarea climatică, majoritatea ţărilor nu au făcut încă sacrificii economice sau politice serioase pentru a ameliora situaţia. Când vine momentul să aleagă între dezvoltarea economică şi stabilitatea ecologică, politicienii, directorii executivi şi votanţii preferă aproape întotdeauna dezvoltarea. În secolul XXI va trebui să facem mai mult dacă vrem să evităm o catastrofă.

Pentru ce altceva va mai lupta omenirea? Oare ne vom mulţumi şi vom fi recunoscători pentru ceea ce avem, vom ţine foametea, molimele şi războiul la distanţă şi vom proteja echilibrul ecologic? Într-adevăr, poate că aceasta ar fi varianta cea mai înţeleaptă, dar e puţin probabil ca omenirea să o aleagă. Oamenii sunt rareori mulţumiţi cu ceea ce au deja. Cea mai frecventă reacţie a omenirii în faţa realizărilor nu este satisfacţia, ci dorinţa de a avea mai mult. Oamenii caută întotdeauna ceva mai bun, mai mare, mai gustos. Atunci când omenirea va deţine noi puteri enorme, iar ameninţarea foametei, molimelor şi războiului va fi în sfârşit înlăturată, ce ne va rămâne de făcut? Ce vor face oamenii de ştiinţă, investitorii, bancherii şi preşedinţii toată ziua? Vor scrie poezii?

Succesul naşte ambiţie, iar realizările noastre recente îndeamnă acum omenirea să-şi stabilească obiective şi mai îndrăzneţe. Întrucât ne-am asigurat un nivel de prosperitate, sănătate şi armonie fără precedent şi luând în considerare antecedentele noastre şi valorile actuale, următoarele ţinte ale omenirii vor fi, cel mai probabil, nemurirea, fericirea şi îndumnezeirea. Întrucât am redus mortalitatea cauzată de foamete, boli şi violenţă, ne vom propune acum să învingem bătrâneţea şi chiar moartea. Întrucât i-am salvat pe oameni din ghearele sărăciei lucii, ne vom propune acum să-i facem cu adevărat fericiţi. Şi întrucât am ridicat omenirea deasupra nivelului animalic al luptelor pentru supravieţuire, ne vom propune acum să-i preschimbăm pe oameni în zei şi să-l transformăm pe Homo sapiens în Homo deus.

Note

Capitolul 1

Noua agendă a omenirii

1. Tim Blanning, The Pursuit of Glory (New York: Penguin Books, 2008), p. 52.

2. Ibid., p. 53. Vezi şi: J. Neumann şi S. Lindgrén, „Great Historical Events That Were Significantly Affected by the Weather: 4, The Great Famines in Finland and Estonia, 1695-97”, Bulletin of the American Meteorological Society, nr. 60 (1979), pp. 775-787; Andrew B. Appleby, „Epidemics and Famine in the Little Ice Age”, Journal of Interdisciplinary History, nr. 10:4 (1980), pp. 643-663; Cormac Ó Gráda şi Jean-Michel Chevet, „Famine and Market in Ancien Régime France”, Journal of Economic History, nr. 62:3 (2002), pp. 706-773.

3. Nicole Darmon et al., „L’insécurité alimentaire pour raisons financières en France”, Observatoire National de la Pauvreté et de l’Exclusion Sociale, https://www.onpes.gouv.fr/IMG/pdf/Darmon.pdf, accesat în data de 3 martie 2015; Rapport Annuel 2013, Banques Alimentaires, http://en.calameo.com/read/001358178ec47d2018425, accesat în data de 4 martie 2015.

4. Richard Dobbs et al., „How the World Could Better Fight Obesity”, McKinseys & Company, noiembrie 2014, accesat în data de 11 decembrie 2014, http://www.mckinsey. com/insights/economic_studies/how_the_world_could_better_fight_obesity.

5. „Global Burden of Disease, Injuries and Risk Factors Study 2013”, Lancet, 18 decembrie 2014, accesat în data de 18 decembrie 2014, http://www.thelancet.com/themed/global-burden-of-disease; Stephen Adams, „Obesity Killing Three Times As Many As Malnutrition”, Telegraph, 13 decembrie 2012, accesat în data de 18 decembrie 2014, http://www.telegraph.co.uk/health/healthnews/9742960/Obesity-killing-three-times-as-many-as-malnutrition.html.

6. Robert S. Lopez, The Birth of Europe [în ebraică] (Tel Aviv: Dvir, 1990), p. 427.

7. https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/d/d0/Yersinia_pestis.jpg.

8. Alfred W. Crosby, The Columbian Exchange: Biological and Cultural Consequences of 1492 (Westport: Greenwood Press, 1972); William H. McNeill, Plagues and Peoples (Oxford: Basil Blackwell, 1977).

9. Hugh Thomas, Conquest: Cortes, Montezuma and the Fall of Old Mexico (New York: Simon & Schuster, 1993), pp. 443-446; Rodolfo Acuna-Soto et al., „Megadrought and Megadeath in 16th Century Mexico”, Historical Review, nr. 8:4 (2002), pp. 360-362; Sherburne F. Cook şi Lesley Byrd Simpson, The Population of Central Mexico in the Sixteenth Century (Berkeley: University of California Press, 1948).

10. Jared Diamond, Guns, Germs and Steel: The Fates of Human Societies [în ebraică] (Tel Aviv: Am Oved, 2002), p. 167.

11. Jeffery K. Taubenberger şi David M. Morens, „1918 Influenza: The Mother of All Pandemics”, Emerging Infectious Diseases, nr. 12:1 (2006), pp. 15-22; Niall P.A.S. Johnson and Juergen Mueller, „Updating the Accounts: Global Mortality of the 1918-1920 «Spanish» Influenza Pandemic”, Bulletin of the History of Medicine, nr. 76:1 (2002), pp. 105-115; Stacey L. Knobler, Alison Mack, Adel Mahmoud et al., ed., The Threat of Pandemic Influenza: Are We Ready? Workshop Summary (Washington, DC: National Academies Press, 2005), pp. 57-110; David van Reybrouck, Congo: The Epic History of a People (New York: HarperCollins, 2014), p. 164; Siddharth Chandra, Goran Kuljanin şi Jennifer Wray, „Mortality from the Influenza Pandemic of 1918-1919: The Case of India”, Demography, nr. 49:3 (2012), pp. 857-865; George C. Kohn, Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present, ed. a III-a (New York: Facts on File, 2008), p. 363.

12. Mediile între 2005 şi 2010 au fost 4,6% la nivel global, 7,9% în Africa şi 0,7% în Europa şi America de Nord. Vezi: „Infant Mortality Rate (Both Sexes Combined) by Major Area, Region and Country, 1950-2010 (Infant Deaths for 1000 Live Births), estimates”, World Population Prospects: the 2010 Revision, UN Department of Economic and Social Affairs, aprilie 2011, accesat în data de 26 mai 2012, http://esa.un.org/unpd/wpp/Excel-Data/mortality.htm. Vezi şi Alain Bideau, Bertrand Desjardins şi Hector Perez-Brignoli, ed., Infant and Child Mortality in the Past (Oxford: Clarendon Press, 1997); Edward Anthony Wrigley et al., English Population History from Family Reconstitution, 1580-1837 (Cambridge: Cambridge University Press, 1997), pp. 295-296, 303.

13. David A. Koplow, Smallpox: The Fight to Eradicate a Global Scourge (Berkeley: University of California Press, 2004); Abdel R. Omran, „The Epidemiological Transition: A Theory of Population Change”, Milbank Memorial Fund Quarterly, nr. 83:4 (2005), pp. 731-757; Thomas McKeown, The Modern Rise of Populations (New York: Academic Press, 1976); Simon Szreter, Health and Wealth: Studies in History and Policy (Rochester: University of Rochester Press, 2005); Roderick Floud, Robert W. Fogel, Bernard Harris şi Sok Chul Hong, The Changing Body: Health, Nutrition and Human Development in the Western World since 1700 (New York: Cambridge University Press, 2011); James C. Riley, Rising Life Expectancy: A Global History (New York: Cambridge University Press, 2001).

14. „Summary of probable SARS cases with onset of illness from 1 November 2002 to 31 July 2003”, Organizaţia Mondială a Sănătăţii, 21 aprilie 2004, accesat în data de 6 februarie 2016, http://www.who.int/csr/sars/country/table2004_04_21/en/.

15. „Experimental Therapies: Growing Interest in the Use of Whole Blood or Plasma from Recovered Ebola Patients”, Organizaţia Mondială a Sănătăţii, 26 septembrie 2014, accesat în data de 23 aprilie 2015, http://www.who.int/mediacentre/news/ebola/26-september-2014/en/.

16. Hung Y. Fan, Ross F. Conner şi Luis P. Villarreal, AIDS: Science and Society, ed. a VI-a (Sudbury: Jones and Bartlett Publishers, 2011).

17. Peter Piot şi Thomas C. Quinn, „Response to the AIDS Pandemic – A Global Health Model”, The New England Journal of Medicine, nr. 368:23 (2013), pp. 2210-2218.

18. „Bătrâneţea” nu este inclusă niciodată în statisticile oficiale ca o cauză a morţii. În schimb, atunci când o bătrână cu o stare de sănătate precară moare din cauza unei infecţii, acea infecţie va fi consemnată drept cauza morţii. Prin urmare, oficial, bolile infecţioase sunt încă responsabile pentru mai bine de 20% dintre decese. Dar aceasta este o situaţie fundamental diferită faţă de secolele trecute, când un număr mare de copii şi adulţi altminteri în formă mureau din cauza bolilor infecţioase.

19. David M. Livermore, „Bacterial Resistance: Origins, Epidemiology, and Impact”, Clinical Infectious Diseases, nr. 36:s1 (2005), s11-23; Richards G. Wax et al., ed., Bacterial Resistance to Antimicrobials, ed. a II-a (Boca Raton: CRC Press, 2008); Maja Babic şi Robert A. Bonomo, „Mutations as a Basis of Antimicrobial Resistance”, în Antimicrobial Drug Resistance: Mechanisms of Drug Resistance, ed. Douglas Mayers, vol. 1 (New York: Humana Press, 2009), pp. 65-74; Julian Davies şi Dorothy Davies, „Origins and Evolution of Antibiotic Resistance”, Microbiology and Molecular Biology Reviews, nr. 74:3 (2010), pp. 417-433; Richard J. Fair şi Yitzhak Tor, „Antibiotics and Bacterial Resistance in the 21st Century”, Perspectives in Medicinal Chemistry, nr. 6 (2014), pp. 25-64.

20. Alfonso J. Alanis, „Resistance to Antibiotics: Are We in the Post-Antibiotic Era?”, Archives of Medical Research, nr. 36:6 (2005), pp. 697-705; Stephan Harbarth şi Matthew H. Samore, „Antimicrobial Resistance Determinants and Future Control”, Emerging Infectious Diseases, nr. 11:6 (2005), pp. 794-801; Hiroshi Yoneyama şi Ryoichi Katsumata, „Antibiotic Resistance in Bacteria and Its Future for Novel Antibiotic Development”, Bioscience, Biotechnology and Biochemistry, nr. 70:5 (2006), pp. 1060-1075; Cesar A. Arias şi Barbara E. Murray, „Antibiotic-Resistant Bugs in the 21st Century – A Clinical Super-Challenge”, New England Journal of Medicine, nr. 360 (2009), pp. 439-443; Brad Spellberg, John G. Bartlett şi David N. Gilbert, „The Future of Antibiotics and Resistance”, New England Journal of Medicine, nr. 368 (2013), pp. 299-302.

21. Losee L. Ling et al., „A New Antibiotic Kills Pathogens without Detectable Resistance”, Nature, nr. 517 (2015), pp. 455-459; Gerard Wright, „Antibiotics: An Irresistible Newcomer”, Nature, nr. 517 (2015), pp. 442-444.

22. Roey Tzezana, The Guide to the Future [în ebraică] (Haifa: Roey Tzezana, 2013), pp. 209-233.

23. Azar Gat, War in Human Civilization (Oxford: Oxford University Press, 2006), pp. 130-131; Steven Pinker, The Better Angels of Our Nature: Why Violence Has Declined (New York: Viking, 2011); Joshua S. Goldstein, Winning the War on War: The Decline of Armed Conflict Worldwide (New York: Dutton, 2011); Robert S. Walker şi Drew H. Bailey, „Body Counts in Lowland South American Violence”, Evolution and Human Behavior, nr. 34:1 (2013), pp. 29-34; I.J.N. Thorpe, „Anthropology, Archaeology, and the Origin of Warfare”, World Archaeology, nr. 35:1 (2003), pp. 145-165; Raymond C. Kelly, Warless Societies and the Origin of War (Ann Arbor: University of Michigan Press, 2000); Lawrence H. Keeley, War before Civilization: The Myth of the Peaceful Savage (Oxford: Oxford University Press, 1996); Slavomil Vencl, „Stone Age Warfare”, în Ancient Warfare: Archaeological Perspectives, ed. John Carman şi Anthony Harding (Stroud: Sutton Publishing, 1999), pp. 57-73.

24. „Global Health Observatory Data Repository, 2012”, Organizaţia Mondială a Sănătăţii, accesat în data de 16 august 2015, http://apps.who.int/gho/data/node.main.RCODWORLD?lang=en; „Global Study on Homicide, 2013”, UNDOC, accesat în data de 16 august 2015, http://www.unodc.org/documents/gsh/pdfs/2014_ GLOBAL_HOMICIDE_BOOK_web.pdf; http://www.who.int/healthinfo/global_burden_disease/estimates/en/index1.html.

25. Van Reybrouck, Congo, pp. 456-457.

26. Decese cauzate de obezitate: „Global Burden of Disease, Injuries and Risk Factors Study 2013”, Lancet, 18 decembrie 2014, accesat în data de 18 decembrie 2014, http://www.thelancet.com/themed/global-burden-of-disease; Stephen Adams, „Obesity Killing Three Times As Many As Malnutrition”, Telegraph, 13 decembrie 2012, accesat în data de 18 decembrie 2014, http://www.telegraph.co.uk/health/healthnews/9742960/Obesity-killing-three-times-as-many-as-malnutrition.html. Decese cauzate de terorism: Global Terrorism Database, http://www.start.umd.edu/gtd/, accesat în data de 16 ianuarie 2016.