© 2014 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4504-6

ISBN PDF: 978-973-46-4505-3

ISBN print: 978-973-46-4292-2

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă asupra ediţiei

În volumul de faţă încercăm să punem la îndemîna cititorilor români un număr de poveşti populare ale popoarelor africane, poveşti încă necunoscute la noi. Gîndul nostru a fost să dăm naraţiuni cît mai variate, pe care le-am grupat potrivit clasificării folosite în cercetarea naraţiunilor populare, în aşa fel încît să reiasă pentru cititorul mai puţin avizat caracterul speciilor respective, ca şi rostul lor funcţional. Ne-am străduit ca traducerea să fie cît mai apropiată de textele originale, n-am intervenit cu nici un fel de modificare sau prelucrare literară, am căutat doar să transpunem basmele într-o limbă românească clară, păstrînd cît am putut caracterul de oralitate şi specificul de limbaj al poveştilor africane.

Pentru a fi localizate, pentru ca lectorul să se poată descurca în mozaicul de popoare care locuiesc în Africa şi de la care s-au cules basmele tipărite în acest volum, am anexat la sfîrşitul acestei note o hartă cu zonele în care se găsesc numele de triburi, de locuri sau de idiomuri însemnate în paranteză după titlul fiecărei poveşti.

Poveştile din volum sînt culese şi traduse după cum urmează:

Nr. 24, 37, 38, 55, 57, 58, 66, 68, 69, 83, 97, 102, 108, 109, 110, 111, 112 după G. Ferrand, Contes populaires Malgaches, Paris, 1893;

Nr. 2, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 17, 42, 43, 44, 46, 50, 51, 66, 71, 73, 75, 80, 81, 82, 95, 99, 100, 105, 107 după E.V. Equillecq, Contes indigens de l’Ouest – Africain français, Paris, 1913;

Nr. 6, 26, 27, 28, 29, 59, 60, 61 după Mohamed el Fasi et E. Dermenghen, Contes fasis, Paris, 1926;

Nr. 16, 30, 31, 32, 33, 34, 64 după R. Trautmann, La littérature populaire de la Côte d’esclaves, Paris, 1927;

Nr. 1, 3, 48, 49, 53, 54, 74, 78, 85, 87, 88, 90, 93, 101, 103, 104, 106 după Leo Frobenius, Histoire de la civilisation africaine, Paris, 1937;

Nr. 35, 36, 45, 47, 62, 63, 70, 72, 76, 77, 84, 94, 95 după B. Cendrars, Anthologie nègre, Paris, 1947.

În volumul de basme populare africane am inclus şi poveşti ale popoarelor de la nord de Sahara şi ale celor din Madagascar, nu numai poveştile popoarelor negre din Africa centrală ecuatorială şi de sud, pentru a da o imagine cît mai bogată asupra complexului şi varietăţii de viaţă pe acest continent.

Corneliu Bărbulescu

Legenda

1. Kabili 2. Berberi Tamazig 2T. Tuaregi 3. Uluf 4. Mande 5. Malinke 6. Bambara 7. Djerma 8. Tembo-habe 9. Wei 10. Mossi şi Gurmanti 11. Bosso 12. Haussa 13. Bornu 14. Peuhl şi Torodo 15. Popo 16. Nago 17. Kado 18. Jukum 19. Kiri 20. Fan 21. Aşira 22. Kassai şi Bena Lulla 23. Baluba 24. Hotentoi 25. Swabo 26. Basuto 27. Mwuetsi-Batonga 28. Rongo 29. Wasiu-Kuma 30. Mpiras-Ngougo 31. Kordofan 32. Nubia 33. Deşertul Nubiei 34. Etiopia 35. Malgaşi (Antarubahoaka, Antankarana, Bara, Betsileo, Betsimisaraka, Imerina, Marofotsi, Tanala)

Poveşti fantastice

Lămpile de viaţă ale terielelor

(Kabyl)

Un vînător a vînat multă vreme, împreună cu fraţii şi rudele sale, într-o anumită regiune. El şi ai săi stîrpiră toate animalele din acea parte, pînă nu mai rămase nici unul. Atunci, vînătorul îşi adună rudele şi le spuse:

— Am omorît toate animalele de vînat din acest ţinut. Acum trebuie să mergem în altă parte. Pregătiţi-vă de plecare.

Şi vînătorul plecă cu cele şapte femei ale sale, cu fraţii şi cu părinţii săi.

Vînătorul se aşeză într-un ţinut locuit de o terielă (un fel de zmeoaică), ce avea obiceiul să se transforme în cămilă şi să se plimbe prin pădure şi prin cîmpie sub această înfăţişare. Dacă întîlnea un om singur, cămila se arunca asupra lui şi-l mînca cu cal cu tot. Dacă întîlnea mai multe persoane, nu le ataca, ci păştea liniştită iarbă. În acest fel, vînătorul îşi pierdu fraţii şi părinţii unul cîte unul, pentru că nici un vînător care pleca singur nu se mai întorcea.

La sfîrşit, rămase numai cu un frate al său.

Vînătorul îşi spuse:

— De fiecare dată cînd unul dintre ai mei a plecat singur la vînătoare nu s-a mai întors. Vreau să văd despre ce-i vorba şi cui datorez pierderea pe care-am suferit-o.

Îl chemă deci pe ultimul său frate şi-i spuse:

— Du-ţi calul la izvor dincolo de sat şi adapă-l.

Frate-său încălecă şi porni, dar, pitit în mărăciniş, vînătorul îl urmări pe ascuns.

Şi vînătorul îşi văzu fratele ducîndu-se călare spre izvor şi pe cămila care păştea acolo înghiţindu-l cu cal cu tot. Vînătorul fu atît de înspăimîntat, încît o luă la goană, pentru a ajunge cît mai iute în satul cel mai apropiat. Cămila băgă de seamă lucrul acesta. Vînătorul fugea către sat. Teriela, preschimbată în cămilă, îl urmărea tot aşa de repede pe cît fugea şi el.

Vînătorul ajunse în sat şi se grăbi spre piaţa unde oamenii, adunaţi, erau aşezaţi în cerc pe bănci de piatră. Vînătorul se aşeză pe una dintre băncile de piatră, printre ceilalţi oameni.

Îndată după asta, zmeoaica sosi în sat. Părăsindu-şi înfăţişarea de cămilă, intră în sat sub chipul unei tinere fete foarte frumoase şi îmbrăcată minunat. Străbătu satul şi se duse de îndată în piaţa unde erau aşezaţi oamenii. Toţi o priviră cu uimire, pentru că era deosebit de frumoasă. Vînătorul se sperie însă, căci recunoscuse în ea pe teriela care, sub forma unei cămile, îi înghiţise pe toţi ai lui.

Frumoasa fată se aşeză pe o bancă de piatră, între vînător şi un alt om. Cei de faţă erau atît de uimiţi de frumuseţea ei, încît nici unul nu îndrăznea să scoată o vorbă. Dar străina le spuse oamenilor:

— Sînt o fată tînără şi am venit aici să-mi caut un bărbat. Vreau să mă mărit cu un bărbat care să fie mai puternic decît mine. Îl voi lua pe acela dintre voi care, luptîndu-se cu mine, mă va pune la pămînt. Nu mă voi mărita însă cu nici unul dintre cei pe care îi voi doborî eu!

Toţi oamenii, în afară de vînător, se ridicară şi fiecare vru să lupte primul, pentru că fiecare credea că va putea s-o învingă pe frumoasa fată. Dar ea îi doborî unul după altul, aşa că nu mai rămase să se lupte decît cu vînătorul. Frumoasa fată se apropie de vînător şi-i spuse:

— Nu vrei să te lupţi şi tu cu mine? Eşti singurul care nu m-ai vrut de soţie, şi tocmai cu tine mi-ar plăcea să lupt!

Vînătorul băgă de seamă că e într-adevăr foarte frumoasă. Dar mai ştia şi că ea e teriela care, sub înfăţişarea cămilei, îi înghiţise fraţii şi părinţii. Deşi se temea, atunci cînd frumoasa îi ceru să lupte, vînătorul se ridică încet de pe bancă. Se apropie de ea, pentru că îi era ruşine să se arate fricos înaintea celorlalţi oameni.

Vînătorul se apropie cu teamă de fata cea frumoasă. Dar abia o atinse că aceasta se şi trînti la pămînt, spunîndu-i:

— M-ai învins! Eşti singurul dintre toţi cei cu care m-am luptat şi pe care nu l-am putut învinge, de aceea voi fi nevasta ta!

Văzînd cît de frumoasă era tînăra fată şi dîndu-şi seama că nu va putea scăpa de ea, se însură deci cu zmeoaica. La cîteva zile după nuntă, el îi spuse soţiei sale:

— Mă voi duce la locul meu de vînătoare. Tu rămîi aici. Voi veni din cînd în cînd să te văd, pentru a mă îngriji de tine!

Zmeoaica zise:

— Ia-mă şi pe mine la locul tău de vînătoare!

Dar vînătorul îi răspunse:

— N-o pot face, pentru că pe acest teren de vînătoare se află familia mea. Sînt acolo toate rudele mele, fiii fraţilor mei, verii mei şi cele şapte neveste ale mele. Şi tu, tu eşti o terielă şi i-ai înghiţi pe toţi!

Zmeoaica zise:

— Îţi jur că nu voi face rău nici uneia dintre rudele tale, pentru că acum sînt nevasta ta. Îndepărtează-le numai pe cele şapte femei ale tale, pentru că nu voi putea trăi în pace cu ele: le voi înghiţi pe toate şapte şi pe copiii pe care i-ai avut de la ele!

Vînătorul îşi dădu seama că nu va putea să-şi ocrotească femeile de zmeoaică dacă nu le va ascunde foarte bine. Înţelese de asemenea că teriela voia cu orice preţ să-l însoţească la locul său de vînătoare. El îi spuse deci frumoasei sale femei:

— Aşteaptă-mă aici; le voi alunga pe cele şapte femei, pentru că nu vreau să le mănînci, pe ele şi pe copiii pe care-i aşteaptă. Cînd le voi fi îndepărtat, mă voi întoarce şi te voi duce la locul meu de vînătoare!

Vînătorul se întoarse îndată la ai lui. Aproape de satul în care locuia cu rudele sale, săpă în pămînt o groapă mare. Orîndui încăperi şi le înzestră cu toate cele trebuincioase. Aduse îndeosebi o mare cantitate de mîncare, încît cele şapte femei să aibă din destul, timp de mai multe luni. Pe urmă îşi coborî în groapă cele şapte neveste, care erau toate însărcinate, dar care-şi aşteptau copiii la soroace diferite, le linişti cu vorba, le arătă locuinţa pe care le-o pregătise şi acoperi totul cu un acoperiş drept, pe urmă cu pămînt, în aşa fel încît nimeni să nu poată descoperi casa subpămînteană.

Treaba terminată, se întoarse în satul unde se însurase cu teriela şi o aduse pe frumoasa femeie în satul său, la rudele sale. Teriela îşi ţinu făgăduiala şi nu mai înghiţi pe nimeni din familia vînătorului.

În acest timp, sub pămînt, cea mai în vîrstă dintre cele şapte femei aduse pe lume un copil. Femeile se văitau, şi cele şase mai în vîrstă spuseră:

— Ce-o să se aleagă de acest copil, ce-o să se aleagă de cei şase copii ai noştri? Aici nu putem nici măcar să ne hrănim cum trebuie. Cum să ne mai creştem şi copiii?

Singură, cea mai tînără dintre cele şapte femei nu se plîngea şi nu se văita, cu toate că şi ea era însărcinată. Celelalte şase femei se hotărîră atunci să-şi omoare copiii pe care urmau să-i nască în locuinţa subpămînteană, să-i împartă în şapte părţi şi să-i mănînce. Şi aşa au şi făcut; primul copil, o dată născut, a fost ucis şi fiecare îşi primi partea sa, pe care o mîncă. Singură, cea mai tînără îşi puse de o parte porţia. După o lună, a doua femeie aduse pe lume un copil. Din nou cele şase femei mai în vîrstă plînseră şi se văitară. Din nou ele hotărîră să omoare copilul. Din nou împărţiră copilul omorît şi fiecare îşi mîncă partea, în afară de cea mai tînără, care păstră bucata ce-i fusese dată.

În fiecare lună, altă femeie aducea pe lume un copil. După şase luni, cele şase femei mai în vîrstă aduseseră pe lume, omorîseră, îşi împărţiseră şi-şi mîncaseră copiii. Singură, cea de a şaptea şi cea mai tînără îşi păstra porţiile şi nu le mînca. A şaptea lună născu şi ea şi abia adusese pe lume un băiat că cele şase femei mai în vîrstă veniră şi-i cerură, cu plînsete şi vaiete, să facă întocmai ca ele: să-şi omoare băiatul şi să-l împartă cu celelalte.

Cea mai tînără dintre cele şapte femei, care adusese pe lume băiatul, le ascultă şi spuse:

— Nu voi face ca voi!

Cele şase femei se supărară şi spuseră:

— Ţi-ai mîncat partea din fiecare din copiii noştri, acum îţi cerem să faci şi tu la fel!

Cea mai tînără le răspunse:

— Vă înşelaţi. N-am mîncat nimic şi ca dovadă iată, vă dau înapoi ceea ce mi-aţi dat!

Şi ea înapoie mamelor bucăţile primilor născuţi. Pe urmă zise:

— Eu nu-mi voi omorî copilul. Îi voi da tot ceea ce voi putea să-i dau şi cred că va creşte mare şi puternic, fără ca voi să vă lipsiţi de ceva!

Cele şase mame mai în vîrstă nu spuseră nimic. Mîncară resturile copiilor pe care cea mai tînără le dăduse înapoi şi o lăsară în pace pe mamă şi pe fiul ei.

Copilul celei mai tinere femei se născuse mare şi puternic. Crescu repede şi, învăţînd să alerge, începu să se joace cu beţe şi cu pietre. Într-o zi, băiatul găuri o piatră, o aşeză în vîrful unui băţ şi începu să zgîrie cu ea tavanul camerei de sub pămînt. Băiatul zgîrie, zgîrie şi nu avu astîmpăr pînă ce nu străpunse tavanul pe care vînătorul îl aşezase deasupra locuinţei; lumina zilei pătrunse prin el.

Băiatul alergă la mama lui şi-i spuse:

— Ce-i asta, mamă?

Mama îi răspunse:

— Lumina soarelui. Ceilalţi oameni nu trăiesc, ca noi, sub pămînt, ci deasupra pămîntului, sub cerul limpede!

Băiatul întrebă:

— Mamă, noi de ce trăim în întuneric, sub pămînt, cînd ceilalţi oameni trăiesc pe pămînt, în lumină?

Mama zise:

— Tatăl tău, care este un mare vînător, a fost silit de o terielă să se însoare cu ea; atunci, pentru ca zmeoaica să nu ne mănînce pe noi şi pe celelalte femei ale sale, tatăl tău ne-a făcut această locuinţă sub pămînt şi de aceea trăim în întuneric!

Băiatul ascultă cele spuse de mama lui. Cînd îl lăsă singur, el mări gaura din tavan. În fiecare zi lărgea spărtura.

După cîteva zile, băiatul fu destul de puternic pentru a se căţăra pe stîlpul de susţinere pînă la acoperiş. Apoi ieşi afară prin gaura din tavan. Văzu cerul deasupra lui. Văzu cerul, văzu copacii şi ferigile. Văzu satul tatălui său. Numai că el nu ştia acest lucru. La intrarea în sat, un plăcintar pusese lîngă el o scîndură mare acoperită cu sfenşi (prăjituri), pe care le vindea trecătorilor. Băiatul se aşeză lîngă el şi îl privi în tăcere cum lucrează. Din cînd în cînd, el îi întindea omului cîte un obiect de care avea nevoie sau ridica de pe jos cîte un lucru care cădea. Toată ziua îl ajută pe plăcintar, seara se ridică şi vru să plece. În ziua aceea, omul îşi vînduse toată marfa. Nu-i mai rămăsese decît o prăjitură. Cînd băiatul vru să plece, el îi spuse:

— Ia asta!

Băiatul îi mulţumi, apoi îl rugă:

— Împrumută-mi puţin cuţitul!

Omul i-l dădu, şi băiatul tăie prăjitura în opt bucăţi. Înapoie cuţitul omului, mîncă una din cele opt bucăţi, apoi alergă spre locuinţa celor şapte femei.

Băiatul coborî pe gaura din tavan, se duse la mama lui şi îi dădu o bucată de prăjitură. Se duse apoi la cele şase femei mai în vîrstă şi le dădu şi lor cîte o bucată de prăjitură. Mama, fericită de ceea ce făcuse fiul ei, îi mulţumi şi-i zise:

— Pentru tine am îndurat suferinţe, tu îmi plăteşti cu bucurii!

Cele şase femei mai în vîrstă începură să plîngă şi să se vaiete, strigînd:

— Ah! De ce ne-am omorît copiii? Dacă nu i-am fi omorît şi mîncat pe copiii noştri, s-ar fi dus şi ei acum să ne caute prăjituri!

Cele şase femei mai în vîrstă erau foarte amărîte.

A doua zi dimineaţa, băiatul se urcă din nou pe pămînt, prin gaura din tavan, şi alergă din nou la omul care vindea sfenşi, aşezat la intrarea în sat. Îl ajută să-şi vîndă prăjiturile, iar seara îşi primi porţia, o împărţi în opt şi o aduse acasă. Făcu la fel trei zile în şir.

În cea de a patra zi, marele vînător – tatăl băiatului şi bărbatul zmeoaicei şi al celor şapte femei închise – trecu pe acolo. Văzîndu-l pe băiat, vînătorul îl întrebă pe omul care vindea prăjituri:

— Cine este acest ajutor pe care ţi l-ai luat?

Omul răspunse:

— Acest băiat, care vine aici în fiecare dimineaţă, iese de colo, din gaura aia, mă ajută toată ziua, iar seara îi dau o prăjitură. Împarte prăjitura în opt bucăţi, din care mănîncă una, iar celelalte şapte le duce cu el.

Vînătorul se uită la băiat şi-l întrebă:

— Cui duci tu cele şapte bucăţi de prăjitură?

— Duc o bucată mamei mele – răspunse băiatul –, iar pe celelalte le dau celor şase femei mai în vîrstă ale tatălui meu, care locuiesc jos, cu mama mea.

Cînd vînătorul auzi acestea, fu sigur că băiatul era fiul său şi că mama băiatului era nevasta lui. Dar vînătorul nu-i spuse băiatului nimic. Se întoarse către omul care vindea prăjituri şi-i zise:

— De azi înainte, în fiecare zi, să-i dai acestui băiat nu una, ci opt prăjituri. Le voi plăti eu!

După aceasta vînătorul plecă.

De atunci, băiatul aducea în fiecare seară mamei şi celor şase femei mai vîrstnice cîte o prăjitură, şi bucuria lor fu mare. Acum vînătorul venea adesea să vadă ce face băiatul. Îi cumpără haine şi alte lucruri de care avea trebuinţă. Trimitea prin el toate cele necesare în casa subpămînteană, dar nu-i spuse niciodată că el era tatăl lui, aşa că băiatul nu ştia nimic. Vînătorul nu voia ca frumoasa lui femeie, zmeoaica, să descopere că băiatul îi era fecior.

Cînd veni toamna şi cînd fructele începură să se coacă, vînătorul se duse să-şi găsească băiatul în locul unde vindea prăjituri şi, arătîndu-i smochinii, îi spuse:

— Priveşte, aceşti smochini îmi aparţin; îţi dau voie să vii aici în fiecare noapte şi să iei pentru mama ta cîte smochine vrei. Du şi celor şase femei, dar bagă bine de seamă: s-ar putea ca într-o zi o femeie să vină aici; e foarte frumoasă, dar să ştii că e terielă. Dacă această femeie te întîlneşte şi te întreabă cine este mama ta sau cine este tatăl tău, tu nu trebuie să-i spui ce ştii, nici să arăţi că ai o mamă sub pămînt. Zmeoaica te-ar înghiţi îndată, s-ar coborî la mama ta şi la cele şase femei şi le-ar mînca. Dacă te va întreba cine sînt părinţii tăi, răspunde-i: „Mama mea este un smochin”.

Băiatul făgădui tatălui său să ţină minte cele spuse de el.

În fiecare noapte, băiatul se urca în smochin şi culegea fructe, pe care le aducea apoi mamei sale şi celor şase femei din casa subpămînteană. Mamă-sa era foarte bucuroasă. Cele şase femei mai vîrstnice mîncau smochinele, apoi plîngeau şi se văicăreau, zicînd:

— Dacă nu ne-am fi omorît şi mîncat copiii, s-ar urca şi ei acum pe pămînt şi ne-ar aduce smochine.

Într-o noapte, băiatul se urcă din nou pe pămînt şi se duse la smochinii de la ferma tatălui său. Se urcă într-un smochin şi culese fructe. Dar tot în acea noapte, teriela se îndreptă şi ea spre ferma soţului ei, vînătorul, pentru a culege cîteva smochine. Cînd ajunse lîngă cel mai mare smochin, văzu suit în arbore un băiat pe care nu-l cunoştea. Apropiindu-se încet de pom şi înşfăcîndu-l pe băiat de un picior, zmeoaica îl întrebă:

— Spune-mi, cine este tatăl tău?

Băiatul îi răspunse:

— Tatăl meu e un smochin!

Zmeoaica mai întrebă:

— Spune-mi, cine este mama ta?

Băiatul zise:

— Mama mea este un smochin!

— Dacă-i aşa, spuse teriela, coboară fără nici o teamă, nu-ţi voi face nici un rău!

Băiatul coborî cu smochinele şi plecă în grabă.

Noaptea următoare, băiatul părăsi iar locuinţa subterană prin spărtura din tavan, se urcă pe pămînt şi se căţără din nou în smochin pentru a culege fructe. După puţin timp, teriela reveni, îl apucă de picior şi-l întrebă:

— Spune-mi, cine este tatăl tău?

Băiatul zise:

— Tată-meu este un smochin!

Zmeoaica mai întrebă:

— Spune-mi, cine este mama ta?

Băiatul zise:

— Mama este un smochin!

Cu acestea, zmeoaica, liniştită, îl lăsă să fugă, fără să-i facă nici un rău. Ea îl întrebă pe băiat la fel şi-n cea de-a treia noapte, după ce-l găsise în smochin şi după ce-l apucase de un picior. Băiatul îi răspunse din nou:

— Tatăl meu este un smochin, mama mea este un smochin!

Şi cu asta, zmeoaica, pentru a treia oară, îl lăsă în pace.

Noaptea a patra, băiatul se urcă din nou pe pămînt prin spărtura din acoperiş, pentru a se duce la ferma vînătorului ca să culeagă fructe. Se căţără în marele smochin; dar abia apucă să se urce, că teriela sosi, îl apucă de picior şi-i zise:

— Spune-mi, cine e tatăl tău?

Băiatul răspunse:

— Tatăl meu este un smochin!

Teriela zise:

— Spune-mi, cine este mama ta?

Băiatul răspunse:

— Mama mea este un smochin!

— Ascultă ce-am să-ţi spun, zise zmeoaica. Sînt femeie măritată şi n-am copii. Am să te înfiez şi de aici înainte eu voi fi mama ta. Bărbatul meu, care este un mare vînător, va fi tatăl tău. Îţi vom face o viaţă plăcută.

Băiatul zise:

— Mi-e frică să nu mă mănînci, pentru că n-am drept tată şi mamă decît un smochin care nu mă poate ocroti!

Zmeoaica făcu jurămînt şi zise:

— Nu, nu-ţi voi face nici un rău. Te voi păzi ca pe copilul meu!

Cînd teriela jură, băiatul coborî din smochin. Zmeoaica îl luă în spinare şi-l duse în sat. Se opriră la casa vînătorului. Zmeoaica intră în casă şi-l chemă pe soţul ei. Cînd vînătorul sosi, ea îi spuse:

— L-am găsit pe acest băiat la ferma ta, într-un smochin. Părinţii lui sînt un smochin. Nu am copii, aşa că am hotărît să-l înfiez. Tu şi cu mine să fim de-acum încolo părinţii lui. I-am făgăduit că nu-l voi mînca!

Vînătorul recunoscu în băiat pe fiul său. Bucuros, el lăudă hotărîrea frumoasei sale femei.

Teriela îl ocrotea pe băiat, îl hrănea şi îl îngrijea foarte bine, spre marea bucurie a vînătorului. Dar el nu-i spuse încă băiatului că era tatăl lui.

În acest timp, mama aştepta sub pămînt întoarcerea fiului, ca de obicei, cu smochinele. Băiatul nu se întoarse în noaptea aceea. Nu se întoarse nici a doua zi şi nici în noaptea următoare. Maică-sa plîngea. Cele şase femei mai vîrstnice plîngeau şi spuneau:

— Acum băiatul nu ne mai aduce nici pîine, nici smochine! Aşa se întîmplă cînd creşti un fiu. Cum se face mare, cum îl pierzi. Şi-atunci durerea este cu atît mai năprasnică. Am făcut bine că i-am omorît şi i-am mîncat pe copiii noştri chiar de la naştere!

Plîngînd întruna, mama îşi spuse:

— De bună seamă că de data asta băiatul meu a fost înghiţit de teriela, frumoasa femeie a soţului meu!

Băiatul, bine îngrijit, se făcu repede mare şi puternic. Zmeoaica îl privea în fiecare zi, de dimineaţă pînă seara, şi văzîndu-l cît de frumos creşte, începu să-i pară rău de jurămîntul ei:

— Nu pot să-l mănînc eu însămi pe băiat fără să-mi calc făgăduiala. Dar, pentru că s-a făcut aşa de mare şi de voinic, îl voi trimite surorii mele, care va şti ce să facă cu el!

Ea îl chemă într-o zi pe băiat şi îi spuse:

— Eu nu mă simt bine şi am nevoie de un leac puternic. Du-te deci la sora mea şi cere-i ficatul cămilei care munceşte pentru ea. Dacă te întorci fără ficatul cămilei, te voi mînca!

Şi zmeoaica îi porunci băiatului să pornească la drum.

Băiatul porni, spunîndu-şi: „Ori vrea să mă mănînce ea, ori vrea să mă dea pe mîna soră-sii. Mă voi duce să cer un sfat”. Şi se duse să-l caute pe Amrar Asemeni (bătrînul sfătuitor), căruia îi spuse:

— Teriela, care s-a însurat cu vînătorul, m-a înfiat. Ea a jurat să nu-mi facă nici un rău. Dar astăzi m-a trimis la sora ei, teriela din pădure, şi mi-a cerut să-i aduc ficatul cămilei acesteia. Spune că mă înghite dacă nu voi izbuti!

Amrar Asemeni zise:

— Poţi scăpa de zmeoaică. Dacă ajungi la ea în timpul zilei, ascunde-te. Teriela nu se întoarce decît seara. Se va aşeza în faţa rîşniţei şi va măcina făină. Pentru a-i fi mai uşor, îşi va arunca sînii ei mari peste umăr şi se va apuca de lucru. Strecoară-te lîngă ea, pe la spate, apucă-i deodată unul dintre sînii care-i atîrnă şi începi a suge. De cum vei fi supt din sînul zmeoaicei, te va privi ca pe propriul ei copil şi nu-ţi va mai face nici un rău. Încearcă atunci să dobîndeşti ficatul cămilei prin propria ta deşteptăciune şi pe urmă întoarce-te acasă! Băiatul mulţumi şi plecă.

După ce merse o bună bucată de vreme, ajunse la zmeoaică. Cum aceasta nu sosise încă, băiatul se ascunse. Făcîndu-se seară, veni şi teriela. Lepădîndu-şi bluza, turnă boabe în pîlnia rîşniţei, apoi îşi aruncă sînii peste umeri şi începu să macine. Băiatul ieşi din ascunzătoare cu băgare de seamă, se strecură în spatele zmeoaicei care învîrtea piatra şi începu să sugă.

Aceasta se întoarse şi zise:

— Cine e acolo?

Băiatul răspunse:

— Sînt ruda ta, fiul surorii tale, femeia frumoasă care s-a măritat cu vînătorul, şi tu eşti mătuşa mea. Sora ta m-a trimis la tine să-ţi cunoşti nepotul!

Auzind acestea, teriela fu foarte mulţumită. Privindu-l pe băiat, îl întrebă:

— Cum îi merge mamei tale, sora mea?

Băiatul zise:

— Mama mea, sora ta, o duce bine şi m-a trimis să ţi-o spun!

Teriela zise:

— Asta îmi face plăcere! Asta îmi face plăcere! Aşteaptă, nepoate, am să-ţi pregătesc o masă bună. Pofteşte în cealaltă cameră!

În acest timp, veni şi cămila care se culcă într-un colţ. Băiatul întrebă:

— Asta este cămila care munceşte pentru tine şi de care mi-a vorbit mama?

Teriela zise:

— Da, asta este! Stai aici pînă voi sfîrşi de măcinat făina şi pe urmă îţi voi pregăti masa.

Ieşi din cameră, se întoarse la rîşniţă şi continuă să macine.

Băiatul se ridică, se asigură că animalul de povară al zmeoaicei doarme, îşi scoase cuţitul, îi tăie gîtul, îi despică burta şi-i scoase ficatul. Ascunse ficatul în haină, se strecură afară fără să fie văzut de teriela ocupată cu măcinatul şi alergă cît putu de repede spre satul tatălui său, marele vînător.

Zmeoaica, după ce măcină făina, se întoarse în camera unde îl lăsase pe băiat. Nevăzîndu-l, îl strigă. Ajungînd în dreptul cămilei omorîte înţelese ce se întîmplase. Alergă furioasă prin pădure ca să-l ajungă pe fugar, să-l înşface şi să-l înghită. Cum alergase foarte departe fără a putea să-l prindă, în cele din urmă se lăsă păgubaşă. Încet, se întoarse la colibă.

Băiatul îşi continuă drumul pînă ce ajunse în sat. Intră în casă. Acolo, o găsi pe frumoasa femeie a tatălui său, teriela, care îl întrebă:

— Cum, te-ai şi întors? Pentru ce n-ai fost la sora mea, teriela?

Băiatul îi răspunse:

— Am fost la sora ta, teriela. Sora ta o duce foarte bine, îţi trimite multe urări de sănătate şi îţi doreşte toată fericirea cu putinţă!

Zmeoaica zise:

— De ce nu mi-ai adus ficatul cel negru al cămilei surorii mele?

— Ba ţi-am adus şi ficatul cămilei surorii tale. Iată-l! îi răspunse băiatul. Şi aşeză ficatul negru al cămilei în faţa zmeoaicei, care-l recunoscu pe loc.

Ea îşi spuse: „Este cu neputinţă ca sora mea să fi omorît această cămilă care făcea pentru ea toată treaba. Se vede că o fi omorît-o băiatul singur!”.

— Cum ai îndrăznit, zise ea tare, să omori cămila care lucra în locul surorii mele?

Iar băiatul îi răspunse:

— Mi-ai spus că dacă nu-ţi aduc ficatul cămilei mă vei mînca. Dacă i-aş fi cerut surorii tale ficatul cămilei, s-ar fi supărat şi m-ar fi înghiţit ea. Cum nu voiam să fiu mîncat nici de ea, nici de tine, am luat ficatul negru al cămilei fără să-i mai cer voie surorii tale şi ţi l-am adus, cum mi-ai poruncit, ca să-ţi îndrepţi sănătatea!

— Bine! spuse cu voce tare zmeoaica.

Dar în sinea ei îşi zise: „Nu e bine!” şi începu să se plimbe îngrijorată de ici-colo. Bărbatul ei, marele vînător, o întrebă:

— Ce ai? Nu ţi-e bine?

— Ba da, mă simt foarte bine! îi răspunse teriela, continuînd să se plimbe îngrijorată de colo-colo şi să-şi spună: „Nu e bine! Băiatul pe care l-am luat să-l cresc este o mare primejdie pentru mine. De ce-am jurat să nu-l mănînc? Ce pot face ca să scap de el?”. Şi se tot plimba de colo-colo.

Într-o zi, teriela îl chemă pe băiat şi-i spuse:

— Mai am opt surori. Sînt opt bătrîne torcătoare care, în marea lor bunătate, ne gospodăresc comorile. Te vei simţi bine la ele. Du-te de le găseşte, salută-le şi întreabă-le ce ştiu despre sănătatea mea. Spune-le că le salut şi ele vor şti să-ţi dovedească prietenia lor!

Băiatul plecă, spunîndu-şi în gînd: „Dacă prima soră era o făptură atît de primejdioasă, apoi celelalte opt trebuie să fie şi mai rele. Ar fi bine să cer un sfat”.

Băiatul se duse din nou să-l caute pa Amrar Asemeni:

— Vin încă o dată – zise el – să-ţi cer sfatul. Teriela, care s-a măritat cu marele vînător, mă trimite la cele opt surori ale ei. Mi-a spus să le salut pe cele opt surori şi să le întreb ce ştiu despre sănătatea ei. Trebuie să le mai spun că vor şti ele să-mi dovedească prietenia lor.

Amrar Asemeni zise:

— Băiatul meu, treaba cu care teriela te-a însărcinat e de aşa fel, că niciodată nu te vei mai întoarce viu dacă o îndeplineşti. Aceste opt zmeoaice sînt cele mai rele făpturi care se află pe pămînt. Îi mănîncă pe toţi cei care se apropie de ele. Dacă teriela le întreabă, prin mijlocirea ta, ce ştiu despre sănătatea ei, adăugînd că ele vor şti să-ţi arate prietenia lor, cele opt zmeoaice torcătoare, care sînt păzitoarele şi păstrătoarele vieţii celor zece surori, vor înţelege îndată că sora lor se teme să nu-i vatămi sănătatea şi că ea aşteaptă de la cele opt surori ale sale să te nimicească. Deci tu nu trebuie în nici un caz să duci la capăt însărcinarea dată de zmeoaică. Totuşi, poţi merge la cele opt surori ale ei fără să fii în prea mare primejdie. Ascultă sfatul meu! Aceste opt surori au obiceiul să se aşeze pe o bancă de piatră şi să toarcă lînă. Dar în loc de furci obişnuite, ele folosesc coapse de măgar. Aceste furci grele le obosesc din cale-afară. Du-le opt furci de lemn, din cele care se întrebuinţează pe aici. Pune-le pe locul fiecăreia, cînd se vor retrage, obosite, de lucru. Mulţumite de acest dar, te vor primi prieteneşte. Fă în aşa fel ca ele să-ţi arate comorile lor. După aceea, lucrurile se vor desfăşura în aşa fel că nu va mai depinde decît de propria ta deşteptăciune să duci cu bine la capăt treaba asta grea!

Băiatul adună opt furci de tors şi plecă la drum. După ce merse foarte, foarte mult, ajunse la ferma celor opt teriele. Urcîndu-se pe o stîncă mai înaltă, privi în jurul său. Văzu banca de piatră pe care cele opt surori aveau obiceiul să se aşeze ca să toarcă, văzu că cele opt surori, obosite de tors, plecaseră şi că banca de piatră era goală. Strecurîndu-se cu băgare de seamă, puse pe locul fiecăreia dintre cele opt surori cîte una din furcile de tors pe care le adusese; apoi se ascunse sub bancă.

După o vreme, cele opt zmeoaice se întoarseră. Duceau fiecare cîte o coapsă de măgar, plîngîndu-se şi gemînd sub povara lor, văitîndu-se la gîndul de a reîncepe lucrul cu asemenea furci grele. Ajungînd în faţa băncii de piatră, văzură furcile de lemn; cele opt teriele, scoţînd strigăte de bucurie, aruncară grelele coapse de măgar şi apucară furcile cele noi. Rîzînd de plăcere, spuneau:

— Ce frumos dar! Ce sculă desăvîrşită! Jurăm celui care ni le-a adus să-l socotim prieten şi să-l ocrotim. Nu-i vom face decît bine celui care ne-a făcut acest dar. Jurăm!

Cînd cele opt zmeoaice jurară, băiatul ieşi de sub banca de piatră şi zise:

— Eu sînt acela care v-a adus furcile. Vă salut ca pe mătuşile mele, pentru că sora voastră, care s-a măritat cu marele vînător, este mama mea. Mi-a spus să vă fac o vizită şi să vă aduc ceva care să vă facă plăcere, pentru a vă mulţumi că vegheaţi atît de bine asupra sănătăţii ei. Mama mea mi-a vorbit de furcile voastre grele din coapse de măgar, şi m-am gîndit că nu vă pot aduce nimic bun decît aceste furci uşoare din lemn, atît de lesne de folosit.

Zmeoaicele, foarte bucuroase de sosirea şi de cuvintele nepotului lor, se străduiră îndată să-l facă să se simtă bine, să-l hrănească şi să-l îngrijească. Băiatul fu dus într-o cameră frumoasă, unde găsi pregătit un aşternut minunat. Cele opt îi spuseră:

— Fireşte, vei rămîne peste noapte aici şi ne vei vorbi despre scumpa noastră soră, mama ta. Cînd te vei trezi mîine dimineaţă, şapte dintre noi vom fi plecate la cîmp. Cea mai tînără va rămîne acasă, îţi va pregăti de mîncare pentru drum, îţi va arăta ferma la lumina zilei şi te va îndruma pe unde s-o apuci…

Băiatul fu ospătat copios. El le vorbi multă vreme celor opt teriele despre mama sa şi le spuse, de asemenea, că fusese s-o vadă pe cea dintîi dintre cele zece surori. Era tîrziu cînd se culcă în aşternutul său.

A doua zi de dimineaţă, cînd ieşi din cameră, n-o mai văzu în casă decît pe cea mai tînără dintre surori. Celelalte plecaseră la cîmp. Cea mai tînără dintre cele opt veni în întîmpinarea lui şi îi dădu bineţe. Băiatul o întrebă:

— Mi-ai pregătit puţină hrană pentru drumul de întoarcere?

Teriela îi zise:

— Totul este pregătit, dar mănîncă mai întîi ceva aici; pe urmă îţi voi arăta ferma noastră ca, odată întors acasă, să-i poţi povesti mamei tale – sora noastră – cum arată acum casa tatălui ei.

— După ce voi mînca ceva – îi zise băiatul – îmi vei arăta şi ferma!

Apoi intră în camera unde dormise şi, după ce mîncă pîine şi miere, se duse cu zmeoaica să-i arate ferma. Aceasta îi arătă mai întîi camerele celor opt surori. Îi arătă vitele, îi arătă lîna pe care o torseseră şi care umplea toată casa; îi arătă tot ce se găsea în curte şi în preajmă. După ce văzu totul, băiatul îi spuse:

— Acum, mătuşă, arată-mi şi comorile familiei voastre, ale căror păstrătoare şi paznice sînteţi. Mama mi-a vorbit atîtea despre ele, că sînt, fireşte, curios să le văd, mai ales că sigur mă va întreba în ce stare am găsit cutare sau cutare lucru!

Teriela îi răspunse:

— De fapt, nu ştiu dacă trebuie să-ţi arăt aceste comori, pentru că sînt încredinţate pazei celei mai mari dintre surorile mele, care este foarte mîndră de această însărcinare a ei!

— Numai că acum – îi spuse băiatul – sora ta mai mare este la cîmp. Eu n-am vreme s-o aştept pînă diseară. Trebuie să plec chiar în dimineaţa asta la drum. Şi pe urmă, nu uita că am adus cîte o furcă de tors nu numai celei mai în vîrstă, ci fiecăreia dintre voi, şi de altfel sînt tot atît de apropiat ca rudă de tine, cît sînt şi de mătuşa cea mai în vîrstă!

— Asta-i adevărat! zise ea. Te voi lăsa deci, înainte de a pleca, să-ţi arunci o privire asupra comorilor familiei noastre. Urmează-mă!

Păşind înainte, zmeoaica îl purtă pe băiat de-a lungul curţii şi sui înaintea lui scara care ducea spre o încăpere separată. Intrînd după ea în despărţitură, băiatul văzu pe podea tot felul de comori: saci plini cu aur şi cu argint, mătăsuri fine şi alte ţesături, pietre preţioase şi un mare număr de bijuterii. Pe perete erau atîrnate zece lămpi de argilă, în care ardeau zece lumini limpezi; una dintre ele era mai strălucitoare decît toate celelalte. Lîngă lămpi erau agăţate, pe perete, două tobe.

Băiatul privi cu mirare toate aceste bogăţii, după care o întrebă pe zmeoaică:

— La ce folosesc aceste două tobe vechi?

— Dacă baţi într-una din tobe, îi răspunse ea, ferma se pune în mişcare în direcţia în care doreşti. Dacă baţi în cealaltă, ferma se opreşte pe loc şi nu mai face nici o mişcare. Dar acum vino, trebuie să pleci acasă.

Băiatul îi zise:

— Aşteaptă, te rog, să te mai întreb ceva. La întoarcere o să merg mai repede, ca să cîştig din întîrziere. Spune-mi deci, mătuşă, de ce ard, aici, aceste zece lămpi, deşi afară e zi şi e soare?

Zmeoaica îi spuse:

— Aceste zece lămpi sînt cele zece suflete ale celor zece surori, adică noi opt, care locuim în casa tatălui nostru, apoi teriela, pe care-ai văzut-o de curînd şi pentru care munceşte cămila, şi, în sfîrşit, mama ta. Dar vino acum, trebuie să te întorci acasă!

— Încă o întrebare – îi zise băiatul. Am să alerg o bucată de drum ca să nu întîrzii. Spune-mi deci, mătuşă, de ce una dintre aceste zece lămpi arde cu o flacără mai luminoasă şi mai înaltă decît celelalte şi al cui suflet este?

— Această flacără – îi răspunse zmeoaica – este sufletul mamei tale. Flacăra este mai luminoasă şi mai înaltă decît celelalte pentru că mama ta va trăi mai mult decît noi, în timp ce eu voi muri prima, după cum poţi vedea şi după flacăra care înfăţişează sufletul meu şi care este puţin mai joasă şi mai ştearsă decît celelalte, cu toate că eu sînt cea mai tînără. Dar vino, trebuie să te întorci acasă!

— Numai o întrebare mai am de pus – zise băiatul – şi pe urmă voi fugi ca vîntul! Spune-mi dar, mătuşă, ce s-ar întîmpla dacă lămpile s-ar stinge?

Teriela, supărată, spuse:

— Atunci am muri! Dar acum vino repede, curios mic ce eşti, că şi aşa ţi-am spus prea multe. Încă o întrebare şi te voi mînca, cu toată furca pe care mi-ai adus-o şi cu tot jurămîntul pe care l-am făcut!

Băiatul zise:

— Iartă-mă, mătuşă! Treci înaintea mea să-mi arăţi calea, să mă întorc, în sfîrşit, repede acasă!

Cînd băiatul o văzu că începe să coboare scara, se întoarse şi suflă în flăcăruia cel mai puţin luminoasă. În acea clipă, cea mai tînără dintre cele opt zmeoaice căzu de pe scară într-un akufin (oală pentru provizii). Era moartă şi nu mai mişca. Băiatul coborî, privi leşul, apoi zise:

— E moartă cu adevărat. Nu va mai putea mînca de-acum încolo nici un om. Pentru că lucrurile au mers atît de uşor, acum n-am decît să-mi desăvîrşesc planul!

Băiatul se apropie din nou de lămpi. Suflînd cu putere, le stinse pe toate, în afară de cea care reprezenta sufletul mamei sale adoptive. În aceeaşi clipă, cele şapte surori ale terielei care murise, cele care lucrau la cîmp, căzură moarte, şi în aceeaşi clipă muri, de asemenea, la ferma ei, sora căreia băiatul îi omorîse cămila. „Acum – gîndi el – e rîndul frumoasei femei care l-a silit pe tatăl meu să se însoare cu ea şi care a băgat-o sub pămînt pe biata mea mamă şi pe cele şase femei mai vîrstnice ale tatălui meu. Aş avea o asemenea bucurie s-o văd murind pe această terielă, încît voi porni îndată la drum ca s-o întîlnesc.”

Băiatul luă una dintre tobele agăţate pe perete lîngă cele zece lămpi, se aşeză la fereastră şi începu să bată. Abia îi atinse pielea cu degetele că ferma şi începu să se mişte. Băiatul lovi mai tare în tobă cîntînd: „Casa mea, mergi spre satul tatălui meu! Casa mea, mergi spre satul tatălui meu! Casa mea, mergi spre satul tatălui meu!”. Casa se ridică şi alunecă fără zgomot în direcţia arătată. Băiatul lovea şi cînta din ce în ce mai repede, din ce în ce mai tare. Casa zbura, zbura din ce în ce mai repede. Băiatul lovea şi cînta din toate puterile, iar casa sălta prin aer.

Teriela, frumoasa femeie care se măritase cu vînătorul, stătea acasă faţă în faţă cu bărbatul ei. Ciulind urechea, zise deodată:

— Aud toba tatălui meu. Vine tatăl meu. Fug să-i ies în întîmpinare!

Se ridică repede, ieşi, alergînd din casă, din fermă, din sat. Bărbatul ei, vînătorul, alergă după ea. Cînd teriela, urmată de bărbatul ei, ajunse la marginea satului, văzu casa tatălui ei apropiindu-se de ea. Dar cînd îl văzu pe băiat aşezat la fereastră şi-şi dădu seama că el e acela care bătea toba, îngălbeni de groază.

Băiatul, văzînd că locuinţa a ajuns în dreptul satului tatălui său şi că teriela şi soţul ei, vînătorul, îi ieşiseră în întîmpinare, încetă să mai bată toba. Atîrnînd-o în perete, luă din cui cealaltă tobă, o lovi cu degetele şi cîntă: „Casa mea, opreşte-te!”. Îndată, casa se opri. Se opri în faţa zmeoaicei şi a soţului ei, care fugise după ea. Înfuriată, teriela strigă:

— Acum te voi mînca!

Se năpusti în interiorul fermei, străbătu curtea, trecu prin cameră şi urcă scara care ducea la încăperea unde se găseau comorile şi unde mai ardea încă ultima lampă. Vînătorul alergă după ea, pentru a o despărţi de fiul său. Dar cînd teriela ajunse în vîrful scării, băiatul luă lampa şi o izbi cu atîta putere de perete, că o sparse într-o sută de bucăţi, iar flacăra i se stinse dintr-odată.

Teriela căzu moartă din susul scării, chiar la picioarele bărbatului ei care o urmărise. Băiatul coborî scara. Marele vînător îl primi în braţe şi-i spuse:

— Tu eşti fiul meu!

— Ştiam! îi zise băiatul. Tată, vino s-o eliberăm pe mama şi pe cele şase femei ale tale din casa de sub pămînt!

Vînătorul şi fiul lui desfăcură tavanul casei subterane. Femeile ieşiră la lumină. Mama băiatului plîngea de fericire văzînd că fiul ei nu fusese omorît de teriela. Cele şase femei mai vîrstnice ale vînătorului se duseră să viziteze ferma zmeoaicei. Văzînd bogăţiile care erau acum ale fiului marelui vînător, începură să plîngă şi să se vaiete spunînd:

— Dacă nu ne-am fi omorît şi mîncat copiii, ar fi fost şi ei acum oameni cu vază şi bogaţi, care ne-ar fi eliberat din casa subpămînteană!