Ledicia Costas, La balada de los unicornios

Copyright © Ledicia Costas, 2018

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8276-8

ISBN PDF: 978-973-46-8277-5

ISBN print: 978-973-46-7931-7

Pe copertă : ilustraţie de Radu Răileanu

Foto autoare : © Santos Díez (Ollo de Vidro‑ACAB)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LEDICIA COSTAS (n. 1979, Vigo) a studiat dreptul la Universitatea din Vigo, însă deja de mulţi ani se dedică în întregime literaturii. Nu-şi ascunde predilecţia pentru vrăjitoare, fantome şi morţi, care au inspirat-o să scrie, de exemplu, Escarlatina, a cociñeira defunta (Vineţica, bucătăreasa moartă, 2014), roman recompensat cu Premiul Merlín (2014) şi cu Premiul Naţional de Literatură pentru Copii şi Adolescenţi (2015), sau La señorita Bubble (2018; Domnişoara Bubble, Polirom, 2019). Romanul Balada unicornilor a primit unele dintre cele mai prestigioase premii de literatură pentru copii, printre care Premio Lazarillo 2017, Premio Fervenzas Literarias 2018 şi Premio Kelvin 505 al Festivalului Celsius 232 pentru cel mai original roman pentru copii în anul 2019.

Capitolul I

Școala de Invenții și Meserii

Agata McLeod pedala întruna pe străzile din centrul orașului. Inima îi bubuia în piept fără încetare.

— Mai repede, mai repede, mai repede! repeta furioasă, concentrându-se să iuțească ritmul.

Velocipedul Agatei era o invenție fără pereche. Îl construise în întregime cu mâinile ei și nu mai exista altul asemenea în întreaga Londră. Era fabricat dintr-un material auriu deosebit de ușor, la care meșterise în timpul ei liber. Roata din față era mult mai mare decât cea din spate; părea o mașinărie născocită de un echilibrist. Alesese niște anvelope de culoare crem pentru că i se păruse un contrast elegant, aproape distins, cu auriul. Pe axul central al roții mari se zăreau un motor făcut chiar de ea, alcătuit din turbine, roți zimțate, scripeți și o țeavă de eșapament dublă cu capetele în formă de trompetă. Totuși, ceea ce atrăgea mai cu seamă atenția la velociped era frumosul ataș pentru o singură persoană, placat cu solzi în relief, imitând carapacea unei țestoase. În mod obișnuit, călătorea fără el, dar acum se văzuse nevoită să îl instaleze în mare grabă, chiar înainte de a-și părăsi ascunzătoarea secretă. Era prevăzut cu un scaun tapisat cu catifea violet. Acesta era ocupat de Tic-Tac, roboțelul Agatei.

— Pedalează mai cu viață, că nu mai e mult! o încurajă el.

— Asta și încerc, dar nu-i chip!

Mai făcu o sforțare, folosindu-și ultimele rezerve de energie, iar gurile țevilor de eșapament scuipară câteva limbi de foc. Motorul hurui, scripeții și angrenajele se urniră.

— Cine m-a pus să inventez mașinăria asta tocmai așa? bombăni Agata, gâtuită de oboseală.

— Ziceai că vrei să fii în formă și că o să folosești motorul numai în caz de extremă urgență.

— Știu ce-am spus, răspunse ea, scoțându-și ochelarii binoculari ca să-și șteargă transpirația. Asta nu mă consolează deloc. Blestemată fie ziua în care am hotărât că trebuie să fiu în formă!

— Nu spune asta, Agata! o dojeni Tic-Tac. Mi-aș dori și eu să am picioare așa atletice ca ale tale!

Agata conduse cu viteză maximă, ocolind motociclete pe trei roți, automobile unicat cu caroserii strălucitoare și detalii retrofuturiste, ba chiar și câte o trăsură cu cai. Puțin lipsi să nu se izbească de o mașină-casă. Era o minunată clădire victoriană construită pe o fostă locomotivă. Agata admirase întotdeauna mașinile-casă. I se părea grozav să călătorești prin lume cu casa în spinare.

— Mucoaso, de ce nu te uiți pe unde mergi? se răsti la ea mecanicul, scoțând capul pe geam.

Ea acceleră și își văzu de drum, făcând slalom printre mașini mai ceva ca la schi.

— Ce șoferiță agresivă! Mi se face rău…, protestă Tic-Tac.

— Hai să nu exagerăm. Ești un robot, nu ți se poate face rău.

— Un robot mai uman decât mulți oameni! îi răspunse el, prefăcându-se jignit. N-ai inimă.

În alte împrejurări, pe Agata ar fi amuzat-o comentariul dragului ei prieten Tic-Tac. Însă de data asta nu avea timp pentru așa ceva. Ceva mult mai important îi solicita întreaga atenție. Ocoli impunătorul palat și abația lui Wendy. Turnurile stilizate se avântau spre cer atât de țanțoșe încât, uneori, Agata își închipuia în glumă că de fapt ele vânează norii mai mari. Când era copil, era convinsă că cerul este plin de găuri nevăzute din cauza turnurilor, care îl tot împung. În prezent, susținea teoria vânătorii de nori. Câțiva stratocumuluși de mari dimensiuni puteau atinge un preț considerabil pe piața neagră. Magii din împrejurimi erau dispuși să plătească sume generoase.

— Uită-te la cumulușii ăia, Tic-Tac. Sunt sigură că turnul cu ceas stă la pândă ca să-i străpungă cu pinaclul, îi spusese cu o zi înainte.

— Cred că aici e mâna Reginei Albinoase. Am auzit că adună nori într-una dintre tainițele palatului. Poate îi strânge ca să extragă apă din cer sau vreo altă substanță cu puteri fermecate. Cred că Wendy se hrănește cu apa asta, de aceea are pielea atât de străvezie. Aproape că vezi prin ea, îi răspunsese Tic-Tac, căutând o explicație.

Wendy, Regina Albinoasă, cârmuia țara de trei decenii. Era o femeie dreaptă, misterioasă și bună la suflet, care le purta de grijă supușilor.

Palatul o făcea pe Agata să se simtă neînsemnată. Construcția aurie, în stil neogotic, o intimida. Prin oraș circulau zvonuri de tot soiul. Misterele ce învăluiau palatul și abația prilejuiau fel de fel de comentarii. Printre altele, se spunea că Wendy nu-și arătase niciodată chipul la lumina zilei deoarece era fiica nopții. Nimic mai departe de realitate!

Agata dădu ocol palatului, apoi își urmă drumul până la Școala de Invenții și Meserii. Își parcă bicicleta motorizată lângă poarta principală, îl luă în brațe pe Tic-Tac ca să-l scoată din ataș și intrară în incintă.

— Cum arăt? îl întrebă ea, netezindu-și hainele.

Purta pantaloni bufanți și vestă asortată, în dungi albe și gri, o bluză de dantelă cu mâneci înfoiate, în formă de clopot, ghete cu șireturi și toc aurit și o cască cu ochelari binoculari, potrivită mai degrabă pentru o aviatoare. Robotul o privi fix, fără a se opri din mers.

— Ai uitat să-ți dai jos casca, îi atrase el atenția. În rest, ești impecabilă. Eu cum arăt?

Agata îl privi zâmbind. Tic-Tac era marea ei creație, invenția care la școală o avansase la categoria Semigeniu. În realitate, corpul lui era un ceas mecanic în formă de inimă. Extremitățile superioare aveau la capăt câte un clește, iar cele inferioare se terminau cu roți, câte una pentru fiecare picior. Tic-Tac nu mergea, ci rula, din care pricină întâmpina anumite dificultăți. Străzile nu erau concepute pentru oameni sau mașinării care nu seamănă cu nimic.

La Școala de Invenții și Meserii, chiar și un elev de clasa întâi putea meșteri un robot, însă nu unul autonom și inteligent precum Tic-Tac. Așa ceva le era rezervat doar celor mai strălucite minți.

Clădirea în care se afla Școala de Invenții și Meserii era veche de peste o sută de ani. Era o bijuterie. Bântuit de obsesii marine, arhitectul o proiectase cu gândul la fundul oceanelor. Unele încăperi, precum salonul principal, închipuiau pântecele unei balene; te simțeai de parcă ai fi pătruns în gura unui cetaceu uriaș și te-ai fi instalat într-una dintre cavitățile lui. Fiecare material întrebuințat la construirea prestigioasei instituții, de la lemnul obloanelor până la lespezile din curte sau faianța colorată din unele încăperi, avea forme ondulate și fusese ales cu deosebită grijă, fie pentru luciu, fie pentru textură sau culori. Totul trimitea cu gândul la uriașe valuri încrețite, la spuma mărilor, la unduirea învăluitoare a algelor. La calmul oceanului, la senzația aceea ireală de timp care stă pe loc. Nu exista o singură linie dreaptă în întreaga clădire și fiecare cotlon mirosea a sare.

Arhitectul dispăruse la scurt timp după încheierea lucrărilor, așa că îl socotiseră mort. Se zvonea că se îmbarcase și pornise în căutarea unei balene albe, ca să o vadă pe dinăuntru, să afle ce simți în pântecele acelor minunate creaturi. Nu s-a mai știut niciodată nimic de soarta lui. De parcă obsesia îi adusese pieirea.

Agata îl ajută pe Tic-Tac să urce scara monumentală din granit roz până la poarta principală de intrare.

— Ești gata?

— Tu trebuie să fii gata, draga mea prietenă. Hai să intrăm. Totul o să meargă bine, încercă el s-o liniștească.

În holul impunător de la intrarea în școală se afla recepția. Acolo stătea cea mai mare parte a timpului Ofelia, guvernanta instituției. În încăperea aceea, pereții erau lucrați în tehnica decorativă a mozaicului. Era un mozaic uriaș, realizat manual din bucățele de ceramică în felurite tonalități de albastru. Lespezile, tăiate în formă de cerc, erau de culoarea nisipului. Prin toată școala se puteau zări sculpturi închipuind ființe mitologice, care nu erau doar opere de artă, ci și puncte de informare. Sculptura din holul principal înfățișa Leviatanul. Monstrul marin ținea în gheare o lespede de marmură pe care se puteau citi următoarele:

Drag vizitator,

Bine ai venit la Școala de Invenții și Meserii.

Te afli pe țărmul unui ocean de înțelepciune.

Fie ca vietățile ce sălășluiesc în această mare înțesată de mistere să te inspire!

Vânt bun din pupa!

Ofelia o întâmpină pe Agata cu obișnuita-i seriozitate. Purta o rochie neagră, înfoiată, garnisită cu volane. Își adunase părul într-un coc strâns, sever ca firea ei. Singura podoabă colorată din întreaga sa îmbrăcăminte erau ochii roșii ai păianjenului de camee. Purta broșa prinsă în rochie, la piept.

Agata își luă inima-n dinți, trase aer în piept și zise:

— Bună ziua, doamnă guvernantă. Am venit să-l văd pe León.

— Bună ziua, domnișoară McLeod. Ați primit încuviințarea doamnei directoare?

— Am ceva mai important decât încuviințarea doamnei directoare, zise ea, scoțând o scrisoare din buzunarul de la vestă. Am primit de la León însuși scrisoarea asta, prin care cere să mă vadă. Am găsit-o ieri în camera mea. Cineva a strecurat-o pe sub ușă.

Ofelia clătină din cap a tăgadă.

— Asta nu înseamnă nimic, îi răspunse cu o undă de dispreț în glas.

Agata se stăpâni ca să îi dea răspunsul pe care îl merita. Era adevărat că León nu-i trimisese nici o scrisoare. Biletul pe care i-l arătase Ofeliei era fals. Totuși, mulțumită unui indiciu mai complex, știa că León are nevoie să o vadă.

Agata avea pe spate un tatuaj deloc obișnuit. Era o ilustrație în mișcare ce îi oferea din când în când informații despre oamenii care îi influențau viața într-un fel sau altul. Cu câteva ceasuri înainte, băgase de seamă că tatuajul și-a schimbat brusc forma. Simțea cerneala curgându-i pe sub piele, gâdilând-o. Se dezbrăcase în fața oglinzii și îl văzuse cu ochii ei: acolo, pe spate, i se zărea León, întins pe pat. Părea ostenit și suferind. Însă nu voia să-i dezvăluie așa ceva Ofeliei. De aceea născocise povestea cu scrisoarea.

— În scrisoare, León mă anunță că e bolnav și că trebuie să mă vadă urgent, stărui Agata, urmându-și planul. Nu e suficientă o asemenea încuviinţare? E cel mai bun prieten al meu și nu știu ce-i cu el.

— Cunoașteți regulile, decretă femeia, fără a lăsa loc de răspuns. Nu aveți voie să intrați în camerele altor colegi. Vă pot fi de ajutor în altă privință?

„Tare-aș vrea să-i sucesc gâtul până mă imploră să-i cruț viața!“ O năpădeau asemenea gânduri ori de câte ori vorbea cu guvernanta. Era cel mai trufaș, nesuferit și antipatic om din câte cunoștea. După directoare, firește. Alcătuiau o pereche stranie. De fapt, relația dintre mătușa ei și guvernantă dădea de ani de zile naștere la zvonuri.

— În acest caz, aș dori să vorbesc cu doamna directoare, schimbă Agata tactica, silindu-se din răsputeri să pară binevoitoare.

— Îmi pare rău, dar doamna directoare nu este disponibilă în momentul acesta.

— Când pot vorbi cu dânsa?

— Nu pot răspunde la întrebare. Ar trebui să știți mai bine decât mine că este o femeie foarte ocupată.

Ofelia avea darul s-o facă să-și piardă cumpătul. Agata o cunoștea de la vârsta de trei ani și încă de pe atunci se purta cu ea ca un aisberg solitar din inima Oceanului Arctic.

— Pricepeți că León are nevoie de mine? Nu știți ce înseamnă compasiunea? adăugă, într-o ultimă încercare de-a o trage de partea ei.

— Dacă nu doriți altceva, am foarte multă treabă. N-am timp de pierdut cu discuții care nu duc nicăieri, răspunse, netulburată, guvernanta.

— Prea bine. Atunci, mă voi vedea silită să recurg la calea extraoficială, o înfruntă Agata.

Nu-i plăcea deloc să se folosească de privilegii. Nu făcea așa ceva niciodată. Nici mătușa ei nu i-ar fi îngăduit. Faptul că era nepoata directoarei îi aducea mai mult dezavantaje decât beneficii. Dacă ar fi fost o elevă oarecare, ar fi avansat de mult la categoria Geniu. Însă Cornelia nu îngăduia asta.

— N-o să vă ajute cu nimic, o preveni Ofelia.

— Rămâne de văzut.

Agata mestecă ultimele cuvinte, sfidând-o din priviri pe femeia aceea odioasă.

— O asemenea purtare vă va aduce necazuri, o preveni guvernanta. Eu însămi o voi informa pe doamna Cornelia despre toate acestea.

— N-am nici urmă de îndoială. Știu că vă înțelegeți de minune, mai ales în artele întunecate.

Fața guvernantei se făcu imediat ca para focului. Tic-Tac o trase ușurel de pantaloni pe Agata, s-o facă să se uite la el. Era mai prudent să încheie discuția, care lua o întorsătură primejdioasă. Ea nu-i dădu atenție. O sfidă în continuare pe Ofelia, cu privirea țintă la ochii ei, negri ca sufletul unui corb.

— Ce insinuați, domnișoară Agata? o întrebă guvernanta, bănuitoare.

În sfârșit, Ofelia cea imperturbabilă își trăda indispoziția. Carevasăzică te-ai enervat, Ofelia?

— Foarte simplu, urmă Agata, căpătând încredere pe măsură ce vorbea. Dacă îmi dați voie să intru în camera unde îl țineți pe León, n-o să suflu o vorbă. Altfel, o să dezvălui adevărul fără șovăială. O să am grijă personal ca elevii din școala asta să afle că dumneavoastră și mătușa mea practicați magia neagră. Informația asta va ajunge de îndată la urechile lui Wendy și-o să aveți probleme grave.

— Ai să mi-o plătești! șuieră guvernanta. Într-o bună zi, o să mi le plătești pe toate!

Imediat după aceea, femeia luă din dulap cheia de la camera lui León și i-o întinse Agatei în silă.

— Camera 17, etajul al treilea, aripa sud.

— Știu foarte bine unde sunt camerele. Am crescut aici, domnișoară Ofelia, răspunse Agata, smulgându-i cheia din mână. Și nu eu, ci dumneavoastră veți plăti pentru tot ce ați făcut.

— Păzește-ți sacul cu tinichele, nu care cumva să dispară din greșeală, o amenință guvernanta, tutuindu-o intenționat.

— Soarta se arată nemiloasă față de cei lipsiți de inimă, domnișoară Ofelia. Tic-Tac are o inimă mare, dumneavoastră sunteți lipsită de așa ceva.

Îl apucă pe robot de un clește și se îndreptă spre ascensor.

— Femeia aia vrea să mă deconecteze și să mă prăjească, se plânse Tic-Tac.

Ofelia îl ura aproape la fel de aprig ca pe inventatoarea lui.

— N-ai teamă, dragul meu prieten, n-o să îndrăznească să se atingă de tine.

Totuși, nu putea fi sigură. Nu știa cât de departe ar fi fost capabilă să meargă imperturbabila Ofelia ca să-i facă rău. O cuprinse un frig cumplit, care-i dădu fiori. Crescuse înconjurată de ură, iar ura nu e deloc ceva bun.