© 2005, 2008, 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3778-2

ISBN PDF: 978-973-46-3779-9

ISBN print: 978-973-46-3399-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Zuma/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KEN KESEY (1935-2001) a absolvit University of Oregon, urmînd ulterior şi cursurile Stanford University. Participarea, ca voluntar, în cadrul unor experimente cu LSD organizate de guvern, precum şi o scurtă perioadă în care a lucrat într-un ospiciu îl vor influenţa puternic în scrierea romanului Zbor deasupra unui cuib de cuci (1962), devenit un clasic al contraculturii americane. În anul 1975, romanul a fost ecranizat de regizorul Miloš Forman, cu Jack Nicholson şi Louise Fletcher în rolurile principale. Pelicula a primit 5 premii Oscar, 6 premii BAFTA şi numeroase alte distincţii la festivalurile de film naţionale şi internaţionale. Ken Kesey a mai publicat romanele Uneori un gînd ascuns (1964), Caverne (1989, sub pseudonimul O.U. Levon, scris în colaborare cu studenţii săi de la University of Oregon), Cîntecul matelotului (1992), Ultima rundă (1994, scris împreună cu Ken Babbs), cartea-colaj Licitaţia din garajul lui Kesey (1973), un volum de eseuri, poezie, proză, autobiografie intitulat Demon Box (1986) şi două cărţi pentru copii.

Lui Vik Lovell

care m-a asigurat că nu mai sînt balauri, apoi m-a condus la bîrlogul lor.

…unu-o ia de-a dreptul, altul zboară şui, unul zboară peste cuibul cucului.

din folclorul copiilor

Partea întîi

Sînt toţi acolo.

Băieţii negri în uniformele lor albe deşteptaţi înaintea mea ca să-şi facă de cap pe coridor şi să şteargă repede urmele pînă nu-i prind eu.

Dau cu teul cînd ies eu din dormitor, tustrei mofluzi şi duşmănind toate cîte sînt pe lume, şi ceasul din zori şi locul în care s-au împotmolit şi oamenii pentru care trebuie să slugărească. Cînd sînt plini de ură, aşa ca acum, mai bine să nu mă vadă. Mă strecor pe lîngă perete neauzit precum colbul din pantofii mei de pînză, dar ei au un echipament special ce-mi detectează frica, şi-şi înalţă capetele negre, tustrei deodată, cu ochii sticlindu-le reci ca nişte lămpi amuţite în carcasa unui aparat vechi de radio.

— A venit Şefu. Suu-per Şefu, băieţi. Moş Mătură. Ia ţine-aici, Şefu Mătură…

Şi-mi vîră-n mînă un teu, arătîndu-mi cu degetul locul pe care vor să-l curăţ azi, iar eu mă pun în mişcare. Unul mă pocneşte cu coada măturii peste picioare ca să m-ajute să înaintez.

— Ha, îl văzurăţi cum o-ntinse! Îi mare cît să-mi scuipe seminţe-n cap, da’ m-ascultă ca un copil de ţîţă.

Rîd împreună, apoi îi aud şopocăind în spatele meu, cu capetele laolaltă. Bîzîit de maşinărie neagră, dînd în vileag ura şi moartea şi alte taine ale spitalului. Nu se feresc să-şi destăinuie cu glas tare tainele urii lor cînd mă aflu prin preajmă, căci mă cred surdomut. Toată lumea mă crede la fel. Eu sînt destul de viclean şi de ascuns ca să-i prostesc măcar cu-atîta. Dacă faptul că-s pe jumătate indian mi-a folosit la ceva în pîrdalnica asta de viaţă, atunci m-a ajutat să fiu ascuns în toţi anii ăştia din urmă.

Acum şterg pe lîngă uşa de la intrarea în secţie şi, cînd o cheie zăngăne în broască pe dinafară, ştiu că-i Sora-Şefă după felul în care încuietoarea primeşte cheia – docilă şi grăbită şi prietenoasă –, căci ea a avut de-a face de multă vreme cu aceste zăvoare. Sora-Şefă se strecoară înăuntru aducînd cu ea boarea îngheţată a vîntului şi încuie uşa la loc, iar eu îi zăresc degetele întîrziind pe oţelul lustruit – unghia fiecărui deget de-aceeaşi culoare cu buzele. Un portocaliu caraghios. Precum ciocul unui ciocan de lipit. O culoare atît de fierbinte sau de rece că, dacă te-atinge, nici nu ştii dacă te frige sau te-ngheaţă.

Aduce cu ea un coş din răchită, ca acelea pe care cei din tribul Umpqua le vînd pe şoseaua încinsă sub soarele de august, ca o cutie pentru scule cu mîner de cînepă. Îl are încă de cînd am venit eu aicea. Împletitura-i largă, aşa că pot să văd ce-i înăuntru; nu-s nici pudriere, rujuri ori mai ştiu eu ce fleacuri muiereşti, ci a umplut-o cu o mie de piese de schimb pe care are de gînd să le folosească în treburile ei de astăzi – pinioane şi angrenaje, roţi de transmisie lucind de atîta folosire, pastile minuscule care sticlesc ca porţelanul, ace, forcepsuri, cleşti de ceasornicar, bobine de sîrmă…

Înclină iute capul spre mine şi trece mai departe. Eu mă las împins de teul meu către perete şi-ncerc să-i derutez echipamentul de detecţie, nelăsînd-o să-mi vadă ochii – ei n-au cum să te trădeze dacă-i ţii închişi.

În bezna mea aud pocnetul înfundat al tocurilor ei de cauciuc pe pardoseală şi clinchetul fiarelor din coşul de răchită în cadenţa paşilor care trec pe lîngă mine. Merge dreaptă şi ţeapănă. Cînd deschid iar ochii, e la capătul coridorului, pregătindu-se să intre în camera de sticlă a infirmierelor unde-şi va petrece ziua aşezată la birou, uitîndu-se pe geam şi făcîndu-şi notiţe în legătură cu ceea ce se petrece sub nasul ei în salonul comun în timpul următoarelor opt ceasuri. Faţa ei trădează satisfacţia şi împăcarea la gîndul celor ce-o aşteaptă.

Atunci… dă cu ochii de negrii ei. Încă mai stau adunaţi ciorchine, şopocăind între ei. N-au auzit-o intrînd în secţie. Simt acum că-i arde cu privirea, da-i prea tîrziu. Ar fi trebuit să se păzească, nu să se-adune prin colţuri cînd e ea de gardă. Capetele lor se depărtează, buimace. Ea îşi ia avînt şi se repede spre capătul holului unde au rămas încolţiţi. Ştie ce şi-au vorbit, şi se vede de la o poştă că-i furioasă foc. O să-i rupă în bucăţi pe negroteii ăia nenorociţi, mădular cu mădular, aşa-i de furioasă. Acum se umflă, se umflă pînă ce-i plesneşte halatul la spate şi-şi extinde mîinile ca nişte tentacule de-ar ajunge să-i cuprindă pe cei trei, de cinci, de şase ori. Aruncă o privire în jur, rotindu-şi căpăţîna uriaşă. Nu-i nimeni treaz s-o vadă, afară de Moş Mătură Bromden, corcitura de indian care s-a ascuns după teul său şi care nu poate striga după ajutor. Aşa că ea-şi dă drumul de-a binelea, surîsul schimonosit ajunge un adevărat rînjet, se despică într-un mîrîit ameninţător, iar ea creşte şi iar creşte pînă se face mare cît un tractor, atît de imensă că pot s-adulmec mirosul maşinăriilor din ea, aşa cum simţi mirosul unui motor care se-opinteşte să tragă o povară prea grea. Îmi ţin răsuflarea şi mă gîndesc că, Dumnezeule, de data asta chiar or s-o facă! De data asta or să lase ura din ei să crească şi să dospească peste măsură şi-o să se sfîşie-n bucăţi mai înainte să priceapă ce fac!

Dar tocmai cînd ea e gata să-şi încovoaie tronsoanele braţelor în jurul tuciuriilor, iar ei sînt pe cale să-i sfîşie măruntaiele cu coada teurilor, pacienţii se revarsă pe uşile saloanelor ca să afle ce-i hărmălaia aia, aşa că ea trebuie să se preschimbe la loc mai înainte ca ei s-o poată surprinde în adevărata şi hidoasa-i înfăţişare. Cînd bolnavii reuşesc să-şi alunge somnul din ochi şi să priceapă despre ce-i vorba nu mai zăresc decît obrazul Sorei-Şefe, surîzînd calmă şi rece ca de obicei, zicîndu-le tuciuriilor c-ar fi bine să nu mai stea la taclale, că doar e luni dimineaţa şi-s atîtea de făcut în prima dimineaţă a săptămînii…

— …vreau să zic, lunea dimineaţă, ca de obicei, pricepeţi, băieţi?…

— Da, dom’şoară Ratched.

— …şi-avem o sumedenie de programări în dimineaţa asta, aşa că poate dacă dezbaterea voastră în grup nu-i chiar atît de urgentă…

— Da, dom’şoară Ratched.

Se opreşte şi salută din cap pe cîţiva pacienţi adunaţi împrejurul ei, privind-o cu ochi roşii şi umflaţi de somn. Înclină o dată capul spre fiecare. Un gest precis, mecanic. Obrazul ei neted, calculat, croit la precizie, ca al unei păpuşi de lux, cu pielea ca smalţul, de culoarea cărnii, un amestec de alb şi gălbui, cu albastrul copilăresc din priviri, cu nasul mititel şi nările trandafirii – totul armonizîndu-se perfect, în afară de nuanţa buzelor şi-a unghiilor şi de dimensiunea sînilor. S-a comis, nu se ştie cum, o eroare în confecţionarea ei, atunci cînd s-au aşezat sînii aceia mari, muiereşti, pe un produs altminteri desăvîrşit, şi se vede bine cît o supără asta.

Bărbaţii încă se aţin în preajma ei, aşteptînd să vadă de ce anume tăbărîse pe negrotei, aşa că ea-şi aminteşte că m-a zărit şi zice:

— Şi, de vreme ce-i luni dimineaţa, de ce să nu-ncepem bine săptămîna şi să-l bărbierim pe săracu’ domn Bromden imediat, pînă nu-ncepe aglomeraţia de după micul dejun, ca să-ncercăm să evităm cît putem… ăăă… dezordinea pe care are obiceiul s-o işte, ce părere aveţi?

Înainte ca vreunul să se-ntoarcă şi să dea cu ochii de mine, eu mă trag tiptil în debaraua pentru mături, închid uşa după mine şi-mi ţin răsuflarea. Bărbieritul înainte de masa de dimineaţă e lucrul cel mai rău. Cînd ai pus ceva în gură, te ţii mai tare şi mai treaz, şi pungaşii ăia care lucrează pentru Organizaţie au mai puţine şanse să-ţi strecoare una din maşinăriile lor afurisite în locul unui aparat de ras. Dar cînd eşti bărbierit înainte de gustare, cum mă sileşte ea în unele dimineţi – la şase jumătate, într-o odaie toată numai pereţi albi şi chiuvete albe şi tuburi albe de neon pe tavan ca să alunge toate umbrele, şi pretutindeni în jurul tău chipuri ce ţipă încolţite în oglinzi –, atunci ce şanse mai ai să te aperi de una din maşinile lor infernale?

Stau pitit în debara şi ciulesc urechea, cu inima zvîcnindu-mi în întuneric, şi-ncerc să-mi alung frica, încerc să-mi îndrept gîndurile spre altceva – să mă-ntorc îndărăt şi să-mi amintesc satul şi rîul cel mare Columbia, să mă gîndesc, ah, cum odată taică-meu şi cu mine vînam păsări dintr-o ascunzătoare între cedri, lîngă Cataracte… Dar ca-ntotdeauna cînd încerc să-mi îndrept gîndurile spre trecut şi să m-ascund acolo, frica de lîngă mine mi se strecoară în amintiri. Îl simt pe negrul cel pirpiriu cum se apropie, pe hol, adulmecîndu-mi frica. Îşi cască nările ca nişte pîlnii negre, capul ca o baniţă i se leagănă într-o parte şi-n alta, adulmecă şi soarbe în el frica din întreaga secţie. Acuma mă simte şi pe mine, îl aud cum adulmecă. Nu ştie încă unde-s pitit, dar mă amuşină primprejur. Încerc să nu mişc…

(Taică-meu îmi spune să nu mişc, îmi spune că dulăul a adulmecat o pasăre undeva pe-aproape. Am împrumutat un prepelicar de la cineva din Cataracte. Toţi cîinii din sat îs corcituri schilave, zice taică-meu, mîncă numai maţe pe peşte şi n-au clasă deloc – da’ copoiu’ ăsta are istinct! Eu nu zic nimic, dar văd deja pasărea în lăstărişul cedrului, tupilată într-un ghem cenuşiu de pene. Cîinele ţopăie în cerc dedesubt, prea mult miros de pasăre împrejur ca s-o poată dibui. Pasărea-i în siguranţă cîtă vreme nu se mişcă. Se ţine bine, dar cîinele continuă să adulmece şi s-alerge în cerc, cu un zgomot tot mai desluşit şi mai aproape. Atunci pasărea se pierde, penele îi tresaltă, ţîşneşte din copac în bătaia puştii lui taică-meu.)

Înainte să fi făcut zece paşi din ascunzişul meu, negrul cel pirpiriu şi unul din haidamaci mă înşfacă şi mă tîrăsc la bărbierit. Nu mă lupt şi nu scot nici un sunet. E şi mai rău dacă urli. Îmi înghit ţipătul. Îl ţin în mine pînă cînd ajung cu bărbieritul la tîmple. Încă nu-s sigur că au înlocuit aparatul de ras cu una din maşinăriile alea pînă ce nu mi-ating tîmpla; atunci nu mă mai pot reţine. Gata cu voinţa cînd mi-ating tîmplele. E ca un… buton, contact – Alarmă aeriană! Alarmă aeriană! – făcîndu-mă să dau drumul la glas aşa de tare că nu mai seamănă cu nici un sunet, toţi urlă la mine cu mîinile la urechi din spatele unui perete de sticlă, chipurile acelea articulînd cuvinte, dar nu se-aude nici un sunet. Urletul meu îneacă toate celelalte sunete. Ei pun iar în funcţiune maşina de ceaţă şi ea mă-mpresoară cu o pîclă albă şi rece ca o spumă de lapte, aşa de groasă că m-aş putea ascunde-n ea dacă nu m-ar ţintui pe locul meu. Nu mai văd prin pîclă nici la zece centimetri înaintea mea şi singurul sunet care răzbate peste mugetul meu e strigătul de luptă al SoreiŞefe care se năpusteşte pe culoar, împrăştiindu-i pe bolnavii ce-i stau în cale cu coşul ei de nuiele. O aud cum vine, dar tot nu-mi pot stăpîni urletul. Urlu pînă ce-ajunge lîngă mine. Ei mă ţintuiesc în scaun şi ea-mi vîră coşul pe gît şi mi-l îndeasă bine c-un teu.

(Un copoi bălţat hămăie în ceaţă, alergînd înfricoşat şi pierdut, căci nu mai desluşeşte nimic. Pe pămînt nu sînt alte urme decît ale lui, adulmecă în toate direcţiile cu nasu-i rece şi roşiatic ca de cauciuc, culegînd doar mirosul spaimei sale, al fricii ce i se cuibăreşte-n mădulare ca un abur fierbinte.)

O să pătimesc şi eu la fel, povestind în sfîrşit despre toate acestea, despre spital, despre ea şi despre băieţi – şi despre McMurphy. Am tăcut atîta amar de vreme că acuma o să izbucnească c-un muget din mine ca un potop de ape şi-o să ziceţi că acela care vă povesteşte aiurează şi bate cîmpii, Dumnezeule! O să credeţi că-i totul prea cumplit ca să se fi putut întîmpla vreodată, prea înfricoşător ca să fie adevărat! Dar, vă rog! Încă-mi vine greu să gîndesc limpede la toate acestea. Da-i totul adevărat, chiar de nu s-a întîmplat.

Cînd se mai risipeşte ceaţa cît să pot vedea, mă trezesc şezînd în salonul comun. Nu m-au mai dus la „prăvălia cu şocuri“ de astă dată. Mi-amintesc că m-au scos de la bărbier şi m-au închis la Izolare. Nu mai ştiu dac-am mîncat sau nu. Probabil că nu. Pot să-mi amintesc de unele dimineţi petrecute la Izolare, cînd tuciuriii îmi aduceau supliment din toate felurile – zicînd că-s pentru mine, dar de fapt le mănîncă ei – pînă ce tustrei îşi iau micul dejun în vreme ce eu zac pe salteaua duhnind de urină, holbîndu-mă la ei cum înfulecă ouă cu pîine prăjită. Adulmec mirosul de untură şi-i aud cum molfăie pîinea. În alte dimineţi mi-aduc terci rece şi mă silesc să-l înghit fără măcar să mi-l săreze.

În dimineaţa asta pur şi simplu nu-mi mai amintesc. Mi-au vîrît pe gît destule chestii din alea de le zic pilule, aşa că nu mai ştiu de mine pînă ce n-aud uşa de la intrare deschizîndu-se. Asta înseamnă că-i cel puţin ora opt, înseamnă c-am stat poate o oră şi jumătate în frig şi-n nesimţire la Izolare, unde-ar fi putut să vină tehnicienii şi să-mi instaleze orice le-ar fi cerut Sora-Şefă, şi eu nici să nu ştiu.

Aud zgomote la uşa de la intrarea în secţie, undeva la capătul coridorului, în afara vederii mele. Uşa-ncepe să se deschidă la ora opt, şi se deschide şi se-nchide de-o mie de ori pe zi, descîrţ-încîrţ. În fiecare dimineaţă şedem înşiruiţi pe cele două laturi ale salonului comun, făcîndu-ne de lucru cu puzzle-uri, aşteptînd ca o cheie să poposească în încuietoare şi să vedem cine mai intră pe uşă. Nu prea avem ce altceva să facem. Cîteodată la uşă apare cîte-un rezident, sosit devreme ca să vadă cum arătăm înainte de medicaţie, IM, cum îi zic ei. Alteori vreo soţie venind în vizită pe tocuri înalte şi cu poşeta lipită strîns de pîntece. Ori vreun cîrd de învăţătoare, conduse în turul lor de nerodul ăla de la Relaţii cu publicul, care-ntotdeauna bate din palmele lui umede ţipînd cît e de fericit că spitalele psihiatrice au eliminat cruzimea de modă veche. „Ce atmosferă veselă, nu-i aşa?“ Se foieşte în jurul învăţătoarelor care s-au strîns laolaltă de frică, bătînd din palme: „Vai, cînd mă gîndesc la zilele de odinioară, la murdăria, mîncarea proastă, la, ei da, chiar la brutalitatea de atunci, îmi dau atunci seama, stimatele mele doamne, că am parcurs un drum lung în campania noastră!“ Nou-intraţii pe uşă ne dezamăgesc de obicei, dar există întotdeauna şansa de-a se întîmpla şi altminteri, şi cînd o cheie zăngăneşte în broască, capetele noastre tresaltă ca smucite de sfoară.

În dimineaţa asta încuietoarea scoate un sunet ciudat; la uşă nu-i un vizitator obişnuit. Se aude vocea unui însoţitor, impacientată şi tăioasă:

— Bolnav nou, veniţi să semnaţi de primire.

Şi negrii se pun în mişcare.

Bolnav nou! Toţi se opresc din partida de cărţi sau de Monopoly, întorcînd capul spre uşa salonului de zi. În mod obişnuit, la ora asta eu mătur pe coridor şi văd pe cine înregistrează, dar în dimineaţa asta, cum vă spuneam, SoraŞefă mi-a vîrît pe gît o mie de kilograme, aşa că nu mă mai pot clinti de pe scaun. În majoritatea cazurilor eu sînt primul care-l vede pe noul „admis“, îl văd strecurîndu-se speriat pe uşă şi lunecînd pe lîngă perete, aşteptînd ca negrii să vină să semneze de primire şi să-l ducă la duş unde-l despoaie şi-l lasă să tremure cu uşa deschisă, în vreme ce ei ţopăie rînjind în sus şi-n jos pe culoar căutînd borcanul cu vaselină.

— Ne trebe vazelină, pentru termometru, îi spun ei Sorei-Şefe.

Ea se uită de la unul la altul:

— Nu mă-ndoiesc – şi le dă un borcan care are cel puţin patru litri. Dar băgaţi de seamă, băieţi, nu vă strîngeţi cu toţii acolo.

După care îi văd pe doi dintre ei, ori poate pe toţi trei, înăuntru la duşuri cu noul „admis“, agitînd termometrul în unsoare pînă ce are un strat gros de vaselină pe el, îngînînd: „Aşa, frăţioare, aşa“. Apoi închid uşa şi deschid toate duşurile pînă ce nu se mai aude nimic în afară de plescăitul urîcios al apei pe dalele verzi. Eu mă aflu prin preajmă în majoritatea cazurilor, şi aşa văd lucrurile.

Dar în dimineaţa asta trebuie să şed pe scaun şi doar să ciulesc urechea cum îl aduc. Totuşi, deşi nu-l pot vedea, ştiu că nu-i un caz obişnuit. Nu-l aud tîrşîindu-şi paşii înfricoşat pe lîngă perete şi, cînd îi pomenesc de duş, el nu se-nvoieşte cu un „da“ firav, ci le răspunde c-o voce decisă şi răsunătoare că-i cît se poate de curat, mulţumesc.

— Mi-au făcut duş azi de dimineaţă la tribunal şi ieri-seară la pîrnaie. Şi zău dacă nu cred că mi-ar fi spălat şi urechile în taxiu, încoace, dac-ar fi găsit cu ce. Măiculiţă, se pare că de cîte ori mă expediază undeva, trebe să mă ţesale zdravăn înainte, după şi în timpul operaţiunii. Am ajuns să-mi fac bagajele la primul clipocit de apă. Şi aţin-te din calea mea cu termometrul ăla, Sam, şi îngăduie-mi o clipită răgaz să-mi inspectez noul cămin; n-am mai fost pînă acum într-un institut psihologic.

Bolnavii se privesc între ei cu expresii mirate, apoi întorc capul spre uşă de unde mai răzbate încă vocea. Strigînd mai tare decît ar fi trebuit cîtă vreme tuciuriii se află prin preajmă. Vocea îi răsună de parcă s-ar găsi undeva deasupra lor, vorbindu-le de sus, de parcă ar pluti la cincizeci de metri deasupra capetelor lor, răcnind la mogîldeţele de pe pămînt. Pare vocea unui om puternic. Îl aud apropiindu-se pe coridor, şi pare puternic şi după felul cum păşeşte apăsat, fără să se furişeze pe lîngă perete; are blacheuri la tocuri şi zăngăne pe pardoseală ca nişte potcoave. Apare în pragul uşii, se opreşte să-şi vîre degetele mari în buzunare, rămînînd aşa, cu picioarele răşchirate, ca să-l privească cu toţii bine.

— ’Mneaţa, băieţi.

Deasupra capului îi spînzură un liliac de hîrtie, rămas de la Halloween; întinde mîna şi-i dă un bobîrnac, făcîndu-l să se rotească.

— E-o zi grozavă de toamnă.

Vorbeşte oleacă în felul în care vorbea taică-meu, vocea răsunătoare şi straşnică, dar nu arată ca taică-meu; taică-meu era indian pur-sînge de pe rîul Columbia – o căpetenie de trib – vîrtos şi sclipitor ca un pat de puşcă. Insul ăsta-i roşcovan cu perciuni lungi şi roşii şi cu o claie de păr ieşindu-i de sub şapcă, tînjind de multă vreme după o tunsoare, şi-i lat pe cît era taică-meu de înalt, lat în fălci, în umeri şi în spete, cu un rînjet larg şi drăcesc, şi-i vîrtos într-alt fel decît taică-meu, aşa ca o minge de baseball sub pielea-i scămoşată. O cicatrice îi traversează nasul şi unul din pomeţi – i-o fi administrat unul o lovitură de pomină la o bătaie – şi se mai văd încă semnele copcilor pe cusătură. Rămîne aşa în aşteptare şi, cum nimeni nu face vreo mişcare să-i spună ceva, începe să rîdă. Nimeni n-ar putea spune prea bine de ce rîde; nu se petrece nimic hazliu. Dar nu-i rîsul acela al individului de la Relaţiile cu publicul, ăsta-i slobod şi puternic, ţîşnind pe gura larg rînjită, revărsîndu-se în cercuri tot mai largi pînă ce se sparge de pereţii întregului pavilion. Nu-i ca rîsul grăsanului de la Relaţiile cu publicul. Ăsta pare adevărat. Mă dumiresc brusc că acesta-i primul rîs adevărat pe care-l aud de ani de zile.

Stă pe loc uitîndu-se la noi, legănîndu-se pe călcîie, şi rîde, şi rîde. Îşi împreunează palmele peste pîntece fără să-şi scoată degetele mari din buzunare. Bag de seamă cît de mari şi de bătătorite sînt mîinile lui. Toată lumea din secţie, bolnavi, personal şi cine-o mai fi, e năucită de înfăţişarea şi de rîsul său. Nu mai e chip să-l opreşti, nu mai e chip să spui ceva. Rîde pînă ce se satură pentru o vreme, şi-apoi păşeşte în salonul de zi. Chiar şi-acum cînd nu mai rîde, ecoul rîsului se agaţă de el, aşa cum sunetele adastă în jurul unui clopot care s-a oprit din bătut – a rămas în privirea lui, în felul cum zîmbeşte şi merge fudul, în felul cum vorbeşte.

— Îmi zice McMurphy, băieţi, R.P. McMurphy, şi-s nebun după jocurile de noroc. Le face cu ochiul şi începe să fredoneze un crîmpei de cîntecel: „…şi-ori de cîte ori mă-ntîlnesc c-o pereche de cărţi, pun… marafeţii… jos“, şi iar rîde.

Se îndreaptă spre una din mesele de joc, înclină cărţile unui „acut“ c-un deget gros şi puternic şi le examinează c-un ochi pe jumătate închis, clătinînd din cap.

— Da, dom’le, de-asta venii în instituţia voastră, ca să v-aduc distracţie şi antren la masa de joc. N-a mai rămas nimeni la ferma aia de muncă silnică din Pendleton ca să-mi mai învioreze zilele, aşa că mi-am cerut transferul, pricepeţi? Aveam trebuinţă de sînge proaspăt. Tiii, ia uite la glumeţu’ ăsta cum ţine cărţile, arătîndu-le la toţi; măi! O să vă dresez eu, copilaşi, ca pe nişte mieluşei.

Cheswick îşi adună cărţile. Roşcovanul îi întinde mîna ca să i-o strîngă.

— Salut, amice; da’ ce joci? Pinacle? ’Mnezeule, nu-i de mirare că nu-ţi pasă dacă-ţi văd cărţile. N-aveţi un pachet de cărţi mai ca lumea pe-aici? Păi, ia priviţi, am adus cu mine pachetul meu, pentru orice eventualitate, mai arată şi altceva în afară de figurile ştiute – priviţi colea imaginile să vă lămuriţi, ei? Fiecare-i altfel. Cinzeşdouă de poziţii.

Cheswick priveşte deja cu ochii ieşiţi din orbite şi ceea ce zăreşte el pe cărţile alea nu-l ajută deloc să-şi revină.

— Binişor, să nu le mînjiţi, avem timp berechet şi partide cîte vreţi de jucat. Îmi place să mă folosesc de pachetul meu, pentru că celorlalţi jucători le trebe cel puţin o săptămînă să poată recunoaşte măcar culorile…

Are pe el pantaloni de lucru şi-o cămaşă, decolorate pînă ce-au ajuns de-un alb-lăptos. Faţa, grumazul şi braţele sînt arse de soare de atîta lucru la cîmp. Pe cap şi-a îndesat o cască din piele neagră, de motociclist, iar pe braţ duce o jachetă scurtă de piele; în picioare are bocanci cenuşii, prăfoşi şi suficient de grei ca să poată despica la o adică fundul vreunui om în două. Se desparte de Cheswick, îşi scoate casca şi se apucă să bată cu ea un nor de praf din coapsă. Unul din tuciurii îi dă tîrcoale cu termometrul, dar el e prea agil pentru ei; se amestecă printre bolnavii „acuţi“ şi începe să treacă de la unul la altul, strîngîndu-le mîna mai ’nainte ca negrul să-l poată nimeri. Felul lui de a vorbi, ocheadele, vocea tunătoare şi mersul fudul mi-amintesc de un vînzător de maşini ori de-un licitator de vite – sau de unul din acei negustori ambulanţi cocoţaţi pe-o scenă prăpădită la iarmaroc, dinaintea flamurilor fîlfîitoare, îmbrăcat în cămaşă cu dungi şi nasturi lucitori, atrăgînd spre el chipurile oamenilor ca un magnet.

— Ce s-a-ntîmplat de fapt, ca să vă spun tot adevărul, e că m-am pomenit amestecat în cîteva încăierări la ferma aia şi tribunalul a hotărît că-s psihopat. Şi credeţi voi c-o să mă-ncontrez eu cu tribunalul? Aş, puteţi paria pe ultimul bănuţ din buzunar că n-am s-o fac. Dacă binevoiesc să mă scoată de pe cîmpurile alea afurisite de mazăre, mă fac tot ce le doreşte inimioara, şi psihopat, şi cîine turbat ori vîrcolac, nu-mi pasă, atîta vreme cît n-o să mai văd sapă de plivit cît trăiesc. Aflu acum că psihopat e cel care se bate prea mult şi fute prea mult, dar nu prea au dreptate, ce credeţi? Vreau să zic, cine-a mai auzit de vreun bărbat care să se sature de ciocănit? Salut, frăţioare, cum îţi zice? Pe mine mă cheamă McMurphy şi pun rămăşag pe doi dolari că nu-mi poţi zice cîte puncte ai în mîna aia de cărţi, nu te uita. Doi dolari, ce zici? Naiba s-o ia, Sam! Nu poţi şedea locului o jumate de minut fără să mă-nghesui cu afurisitu’ ăla de termometru?

Nou-venitul rămîne să privească un minut, ca să priceapă rînduiala din salonul comun.

Pe-o latură a lui, bolnavii mai tineri, cărora li se zice „acuţi“ pentru că doctorii-i socotesc încă destul de bolnavi ca să aibă nevoie de „reparaţii“, îşi măsoară puterea braţelor şi exersează diferite trucuri cu cărţile de joc în care aduni, scazi şi numeri pînă ajungi la o anumită carte. Billy Bibbit încearcă să-nveţe să răsucească o ţigară gata confecţionată, iar Martini se preumblă primprejur tot descoperind cîte ceva pe sub scaune şi mese. „Acuţii“ se agită mult. Îşi spun bancuri unul altuia şi chicotesc în pumni (nimeni nu-ndrăzneşte să rîdă slobod, ar tăbărî pe el tot personalul cu carneţelu-n mînă şi-o sumedenie de întrebări) ori scriu scrisori c-un căpeţel de creion galben, molfăit la un capăt.

Se spionează unul pe altul. Din cînd în cînd careva scapă o vorbă despre sine, fără voie, şi-atunci unul din camarazii de la masa unde şi-a dat ăla drumul la gură cască, se scoală-n picioare şi se furişează spre registrul voluminos de lîngă camera de gardă, notînd în el mica informaţie auzită – prezentînd interes terapeutic pentru toată secţia, aşa zice Sora-Şefă în legătură cu catastiful, dar eu ştiu că nu face decît să strîngă probe suficiente ca să mai trimită pe cîte unul la recondiţionare în Clădirea principală, să-i verifice bine scăfîrlia şi să i-o dreagă cum se cuvine.

Tipul care-a trecut informaţia în registru se alege c-o steluţă în dreptul numelui său, şi a doua zi e lăsat să doarmă pînă tîrziu.

Pe cealaltă latură a sălii sînt înşiruite rebuturile Organizaţiei, bolnavii cronici. Ăştia nu-s în spital ca să fie dreşi, ci doar ca să nu mai umble brambura pe străzi făcînd firma de ruşine. „Cronicii“ sînt aduşi aici pe vecie, o recunoaşte şi personalul. Ei se-mpart în „umblăreţi“, ca mine, care încă mai pot circula primprejur dacă-i hrăneşti, „motorizaţi“ şi „legume“. „Cronicii“ sînt – majoritatea lor, în orice caz – nişte maşini cu defecte ascunse ce nu mai pot fi reparate, defecte înnăscute ori apărute după ce ani de zile s-au năpustit cu capul înainte în tot ce-i tare şi solid, încît atunci cînd spitalul dă peste ei, în cele din urmă, îi găseşte sîngerînd rugină în vreo parcare uitată.

Dar dintre noi ăştia „cronicii“ sînt unii cu care personalul a făcut niscaiva greşeli cu ani în urmă, unii din noi am fost bolnavi „acuţi“ la venirea aici, dar am fost trecuţi în cealaltă categorie. Ellis e un „cronic“ internat ca „acut“, dar l-au stricat în aşa hal atunci cînd l-au conectat la suprasarcină în odaia aia jegoasă şi criminală căreia tuciuriii îi zic „Prăvălia cu şocuri“, că acuma-i ţintuit de un perete în aceeaşi stare în care l-au cules de pe masa de tratament ultima oară, în aceeaşi poziţie, cu braţele răstignite, degetele chircite, cu aceeaşi groază bezmetică întipărită pe faţă. E răstignit în halul ăsta pe perete, ca un trofeu de vînătoare împăiat. Îl scot din cuie cînd vine ora mesei ori vremea să se culce şi vor să-l mişte din loc ca eu să pot şterge cu cîrpa balta adunată sub el. La vechiul sediu îl ţinuseră atîta într-un singur loc, că urina rosese podeaua şi bîrnele de sub picioarele lui şi el tot cădea prin podea în salonul de dedesubt, dîndu-le celor de jos mari bătăi de cap la numărătoare cînd se făcea apelul.

Ruckly e-un alt „cronic“ internat în urmă cu cîţiva ani ca „acut“, dar pe el l-au supraîncărcat în alt fel: au făcut o greşeală la una din instalaţiile lor pentru cap. Individul era o adevărată pacoste pentru toţi, le căra picioare în fund tuciuriilor şi le muşca pe elevele-infirmiere de picioare, aşa că l-au luat de-acolo ca să-l repare. L-au legat în curele de masă şi ultima oară cînd a mai fost văzut, cel puţin pentru o vreme, tocmai închideau uşa peste el; el le-a făcut cu ochiul şi le-a spus negrilor care se retrăgeau:

— O să-mi plătiţi voi pentru chestia asta, fecioraşi de smoală.

Şi l-au adus îndărăt în salon după două săptămîni, fără păr, cu obrajii vineţi şi uleioşi şi cu doi electrozi cît doi nasturi prinşi deasupra fiecărui ochi. Se vede bine din privirea lui cît de tare l-au ars pe dinăuntru; ochii îi sînt plini de fum, cenuşii şi goi ca nişte siguranţe arse. Toată ziulica nu face decît să ţină o fotografie veche în dreptul acelei feţe stinse, întorcînd-o pe faţă şi pe dos cu degetele-i îngheţate, şi fotografia a devenit şi ea fumurie pe ambele părţi ca şi ochii lui, de mult ce-a ţinut-o în mînă, şi nu se mai cunoaşte ce arată.

Personalul îl socoteşte acum pe Ruckly unul din insuccese, dar eu nu-s convins că azi i-ar fi mers mai bine dacă instalaţiile ar fi funcţionat perfect. Aparatele pe care le fac în vremea din urmă sînt în general fără greş. Tehnicienii au cîştigat mai multă pricepere şi experienţă cu ele. S-a isprăvit cu butonierele de pe frunte, cu inciziile de orice fel – ei fac legătura chiar prin orbitele ochilor. Din cînd în cînd cîte unul are parte de aceste instalaţii, pleacă din secţie încîinit şi turbat şi vrînd să muşte pe toată lumea, şi se-ntoarce peste cîteva săptămîni cu ochii vineţi de parcă s-ar fi bătut, dar acum e cel mai drăguţ, mai îndatoritor şi mai cuminte om din lume. Poate chiar c-o să plece acasă într-o lună sau două, cu pălăria lăsată peste faţa de somnambul ce rătăceşte în visul său simplu şi fericit. O reuşită, zic ei, dar eu cred că nu-i decît încă un robot pentru Oraganizaţia lor, care s-ar simţi mult mai bine ca rebut, precum Ruckly care şade tot pipăind şi salivînd peste fotografia lui. Atîta mai face. Negrul cel sfrijit reuşeşte să-l trezească din cînd în cînd apropiindu-se de urechea lui şi şoptindu-i:

— Şi zi-i, Ruckly, ce crezi c-o face nevestica ta seara asta în oraş?

Capul lui Ruckly zvîcneşte-n sus. Amintirile susură undeva în maşinăria aia rablagită. Se roşeşte la faţă şi vinele i se umflă la un capăt. Asta-l congestionează aşa de tare că abia de mai scoate un fel de fluierat din gîtlej. Băşici de salivă i se preling la colţul buzelor. Cînd într-un tîrziu ajunge să poată articula cele cîteva cuvinte, auzi doar un sunet gîlgîit care-ţi dă fiori pe şira spinării: „D-d-d-d-d-dă-o-n mă-sa! D-d-d-d-dă-o-n mă-sa!“ şi-şi pierde pe loc cunoştinţa din pricina efortului.

Ellis şi Ruckly sînt cei mai tineri bolnavi „cronici“. Colonelul Matterson e cel mai vîrstnic, un ofiţer de cavalerie ramolit, mumificat, care a făcut Primul Război şi care are obiceiul să ridice cu bastonul fustele infirmierelor ce trec pe lîngă el ori să citească un fel de lecţii de istorie din palma stîngă către oricine-i dispus să-l asculte. E cel mai bătrîn din secţie, dar nu-i şi cel mai vechi de pe-aici – nevastă-sa l-a adus numai în urmă cu cîţiva ani cînd s-a plictisit să-l mai îngrijească.

Eu-s aici cel mai vechi din secţie, s-aici încă de la sfîrşitul celui de-al Doilea Război Mondial. Am venit aici în salon înaintea tuturor. Înaintea tuturor bolnavilor. Iar Sora-Şefă se află aici chiar de mai multă vreme decît mine.

Bolnavii „cronici“ şi „acuţii“ nu prea se amestecă. Fiecare stă în partea sa de salon, aşa cum vor tuciuriii. Ei zic că aşa-i mai multă rînduială şi dau tuturor de înţeles că în felul ăsta vor să rămînă lucrurile. Ne mînă înăuntru după masa de dimineaţă, urmăresc cum ne grupăm şi aprobă din cap.

— Aşa, dom’şorilor, aşa şi trebe. Acu’ rămîneţi aşa.

De fapt nici nu prea-i nevoie să zică ceva, căci, cu excepţia mea, „cronicii“ nu prea sînt plimbăreţi, iar „acuţii“ preferă să şadă pe partea lor, zicînd că ăilalţi duhnesc mai urît ca nişte scutece soite. Dar eu ştiu că nu duhoarea-i ţine deoparte de „cronici“, ci faptul că nu le face plăcere să li se reamintească iarăşi că asta-i ce li se poate întîmpla şi lor într-o bună zi. Sora-Şefă le-a dibuit această frică şi ştie cum s-o folosească; ori de cîte ori pe vreun „acut“ îl încearcă depresia, ea le zice, băieţi, fiţi cuminţi şi colaboraţi la rînduiala din secţie care-i gîndită să ajute la vindecarea voastră, ori, de nu, o s-o sfîrşiţi de cealaltă parte.

(Toată lumea din secţie se mîndreşte cu felul în care colaborează bolnavii. Avem şi-o tăbliţă de alamă fixată pe-o bucată de lemn de arţar pe care stă scris: „FELICITĂRI PENTRU CUM VĂ DESCURCAŢI CU PERSONALUL CEL MAI PUŢIN NUMEROS DIN ÎNTREG SPITALUL“. E un fel de premiu pentru colaborare. E agăţată pe perete deasupra registrului cu informaţii, taman la mijloc între „acuţi“ şi „cronici“.)

Roşcovanul nou-venit, McMurphy, ştie din prima că nu-i „cronic“. După ce examinează salonul de zi vreme de-un minut, se dumireşte că locul său e printre „acuţi“, aşa că se-ndreaptă imediat într-acolo, rînjind şi strîngînd mîinile celor întîlniţi în cale. La început observ că-i face pe toţi de-acolo să se simtă stînjeniţi, cu veselia, spiritele şi interpelările obraznice la adresa negrului care încă se mai ţine de coada lui cu termometrul în mînă, şi mai ales cu hohotele acelea cu toată gura. Cifrele de control de pe tabloul de comandă tresar cînd răsună rîsul lui. „Acuţii“ au mutre îngrijorate şi stînjenite atunci cînd izbucneşte în rîs, ca puştii de şcoală cînd vreun coleg mai deşucheat face prea mare tărăboi în lipsa învăţătoarei şi se tem cu toţii că aceasta s-ar putea să intre oricînd şi să-şi pună în cap să-i ţină pe toţi după terminarea orelor. Se foiesc şi tresar, reacţionînd parcă la cifrele luminoase de pe tabloul de control; observ că şi McMurphy a băgat de seamă că-i face să fie neliniştiţi, dar asta nu-l potoleşte cîtuşi de puţin.

— La naiba, ce adunătură posomorîtă. Voi, băieţi, nici nu-mi păreţi aşa de smintiţi.

Încearcă să le alunge crisparea, aşa ca un licitator care face glume ca să binedispună mulţimea înaintea începerii licitaţiei.

— Care din voi pretinde că-i cel mai smintit? Cine-i nebunu’-şef? Cine-i mai-marele peste partidele astea de cărţi? E prima mea zi pe-aici, şi-aş vrea să fac de la început o impresie bună asupra omului potrivit, dacă-mi poate dovedi că el e omul cu pricina. Cine-i smintitu’ număru’ unu pe-aici?

Întrebările astea i le pune direct lui Billy Bibbit. Se-apleacă şi-l priveşte atît de stăruitor, că Billy se simte obligat să bîiguie că el încă nu-i s-s-s-smintitu’ număru’ unu, deşi e c-c-c-andidatu’ următor la funcţie.

McMurphy îi vîră palma uriaşă sub nas şi Billy n-are altceva de făcut decît să i-o strîngă.

— Ei bine, frăţioare, îi zice el lui Billy, mă bucur nespus că eşti următoru’ candidat pentru funcţie, dar întrucît mă bate gîndul să preiau eu întreaga comèdie, cu tot tacîmu’, poate c-ar fi mai bine să vorbesc cu mai-marele vostru.

Întoarce capul spre masa unde alţi „acuţi“ s-au oprit din joc, îşi acoperă una din mîini cu palma celeilalte şi-şi pocneşte ostentativ încheieturile.

— Ştii, amice, am de gînd să fiu regele cartoforilor în salonul ăsta, să pornesc un joc crîncen de blackjack. Aşa că mai bine du-mă la şefu’ vostru ca să lămurim îndată cine-o să fie stăpîn pe-aici.

Nimeni nu ştie prea bine dacă spătosul cu cicatricea şi rînjetu’ zănatic face pe nebunu’ ori e nebun de-a binelea precum se-arată, ori amîndouă, dar cu toţii încep să se amuze copios făcîndu-i jocul. Îl urmăresc cum aşază palma masivă şi roşie pe braţul firav al lui Billy, aşteptînd s-audă ce va răspunde. Acesta vede bine că-i rîndul lui să spargă tăcerea, aşa că priveşte-n jur şi-alege pe unul din jucătorii de pinacle.

— Harding, începe el. B-b-b-bănuiesc ca-i fi tu. Tu eşti p-p-preşedintele con-con-consiliului bolnavilor. Omul ăsta v-v-vrea să-ţi vorbească.

„Acuţii“ se hlizesc şi ei acum, mai puţin încurcaţi ca înainte, bucuroşi că se petrece ceva mai puţin obişnuit. Se-apucă cu toţii să-l tachineze pe Harding şi-l întreabă dacă-i smintitu’ număru’ unu. El lasă cărţile din mînă.

Harding e-un om subţirel şi nervos, cu o înfăţişare care te face să crezi c-ai văzut-o prin filme, prea arătoasă ca să aparţină unui om de pe stradă. Are umerii prelungi şi plăpînzi pe care-i lasă-n jos, încovoindu-i atunci cînd încearcă să se-ascundă în el însuşi. Mîinile-s atît de alungite, de albe şi de delicate, că-mi vine să cred că s-au plăsmuit una pe alta din săpun, şi cîteodată plutesc slobode prin faţa lui ca nişte pasări albe, pînă ce le-observă şi le imobilizează între genunchi; îl necăjeşte faptul că are mîini frumoase.

E preşedintele consiliului bolnavilor pentru că are la el o hîrtie care zice c-a absolvit un colegiu. Hîrtia-i înrămată şi se află pe noptiera lui, lîngă fotografia unei femei în costum de baie care şi ea arată ca-n filme – are sînii foarte mari şi-şi ţine marginea sutienului ridicată cu degetele, în timp ce priveşte într-o parte spre fotograf. Se zăreşte şi Harding înapoia ei, aşezat pe-un prosop, arătînd mărunţel în costum de baie, parcă temîndu-se că o namilă are să-l împroaşte cu nisip. Harding se fuduleşte mult că are o asemenea nevastă, zice că-i femeia cea mai sexy din lume şi că nu se mai satură de el noaptea.

Cînd Billy i-l arată lui McMurphy, Harding se lasă pe speteaza scaunului şi-şi ia o mină importantă, vorbind spre tavan, fără să-l învrednicească pe Billy ori pe McMurphy c-o privire.

— Şi-a programat… domnul o audienţă la mine, domnule Bibbit?

— V-aţi programat o audienţă, domnu’ McM-m-murphy? Domnu’ Harding e un om ocupat, nimeni nu-l poate deranja neprogramat.

— Domnu’ Harding ăsta, care zici că-i aşa de ocupat, e smintitu’ număru’ unu?

Se uită la Billy c-un singur ochi, iar Billy încuviinţează energic din cap; Billy e încîntat de atenţia care i se dă.

— Atunci spune-i smintitului-şef Harding că R.P. McMurphy voieşte să-l vadă şi că spitalu’ ăsta nu-i destul de mare pentru amîndoi. Eu-s obişnuit să fiu cel dintîi peste tot. Am fost tractoristu’ număru’ unu în fiece echipă de tăietori din nord-vest, şi cartoforul număru’ unu de cînd m-am întors din Coreea, şi-am fost plivitoru’ număru’ unu la ferma de mazăre din Pendleton – aşa încît socot că de-o trebui să fiu smintit, atunci am să fiu unul numai bun de legat. Spune-i acestui Harding că sau iese-n uliţă să mă-nfrunte ca un bărbat, sau e-o jigodie fricoasă şi-atunci mai bine s-o şteargă din tîrg pînă la apusu’ soarelui.

Harding se lasă şi mai mult pe spate şi-şi ancorează degetele mari de reverele hainei.

— Domnule Bibbit, spune-i tinerelului nouvenit McMurphy că o să-i ies în întîmpinare pe holul principal la miezul zilei şi-o să lămurim chestia asta o dată pentru totdeauna, pînă ne pocnesc libidourile.

Harding încearcă să vorbească tărăgănat ca McMurphy; dar vocea lui piţigăiată şi icnită sună caraghios.

— Poţi să-l mai avertizezi, cum e şi cinstit, că eu sînt mai-marele smintiţilor în secţia asta de doi ani şi că mai nebun ca mine nu există pe pămînt.

— Domnu’ Bibbit, ai putea să-l avertizezi pe acest domn Harding că eu-s aşa de nebun că recunosc că l-am votat pe Eisenhower.

— Bibbit! Spune-i domnului McMurphy că eu-s aşa de nebun că l-am votat de două ori.

— Atunci răspunde-i domnului Harding – îşi aşază amîndouă palmele pe masă şi se apleacă înainte vorbind cu glas coborît – că eu-s aşa de nebun că am de gînd să-l votez pe Eisenhower din nou în noiembrie.

— Mă dau bătut, zice Harding înclinînd capul, şi-i strînge mîna lui McMurphy.

Nu mai e nici o îndoială în mintea mea că McMurphy a cîştigat, dar încă nu prea ştiu ce.

Ceilalţi „acuţi“ îşi lasă baltă ocupaţiile şi se apropie binişor ca să vadă ce hram poartă nouvenitul. Încă unul ca el n-a pus piciorul în această secţie pîn-acum. Îl întreabă de unde-i de fel şi cu ce se ocupă, lucru neobişnuit pentru ei. El le răspunde că-i un om cu o vocaţie. Le zice c-a fost tăietor de lemne fără căpătîi şi-o haimana pînă l-a luat armata în primire şi l-a învăţat care-i este înclinaţia firească; aşa cum i-a învăţat pe unii să şparlească, iar pe alţii să taie frunză la cîini, pe el – zice – l-a învăţat să joace poker. De atunci a devenit şi el om aşezat şi devotat jocului de noroc în toate formele. Visează să joace toată ziua poker, şi să rămînă holtei şi să trăiască unde şi cum pofteşte, numai de l-ar lăsa lumea, zice, „dar ştiţi prea bine cît sînt de persecutaţi oamenii cu vocaţie de către societate. De cînd mi-am descoperit chemarea, am trecut printr-atîtea pîrnaie nenorocite c-aş putea să întocmesc un ghid. Ei zic că-s un scandalagiu nărăvit. Că adică mă mai încaier din cînd în cînd. Raahat. Nu le păsa atîta cînd eram un neghiob de ţapinar şi mă mai amestecam în vreo bătaie; asta-i scuzabil, ziceau ei, aşa se mai răcoresc cei care trag din greu, ziceau. Dar dacă eşti pokerist, dacă te află că mai pui la cale cîte-un joc clandestin cînd şi cînd, e destul să mişti un deşt, şi, gata, eşti criminal. Bre, rău îmi mai stricau bugetul tot ridicîndu-mă de la masa de joc“.

Clatină din cap şi pufneşte.

— Dar asta a mers aşa doar o bucată de vreme. Am învăţat şi eu şmecheriile. Ca să vă zic drept, condamnarea asta pentru atac huliganic pe care-o ispăşeam la Pendleton era prima dandada pe care-o făcusem de aproape un an. De-aia m-au şi umflat. Îmi ieşisem din mînă; individu’ a putut să se-adune de jos şi s-ajungă la copoi mai ’nainte ca eu s-o fi şters din oraş. Un ins al dracului de rezistent…

Rîde iar şi le strînge mîinile şi se-aşază la un skanderbeg ori de cîte ori negrul se-apropie prea mult cu termometrul, pînă ce-a dat mîna cu toţi „acuţii“. Şi cînd isprăveşte politeţurile cu ultimul „acut“, vine drept spre „cronici“, ca şi cînd între noi şi ceilalţi n-ar fi nici o diferenţă. Nu te dumireşti dacă-i chiar aşa de prietenos ori o fi avînd vreun motiv ascuns de jucător care vrea să se cunoască şi cu aceia care-s aşa de pierduţi că nu-şi mai amintesc nici propriul lor nume.

Iată-l trăgînd mîna lui Ellis de la perete şi strîngîndu-i-o, ca un politician în timpul campaniei electorale care ştie că votul lui Ellis poate conta la fel de mult ca al celorlalţi.

— Amice, îi zice el lui Ellis pe un ton solemn, eu mă numesc R.P. McMurphy şi nu-mi place să văd un om în toată firea înotînd în propria lui scîrnă. De ce nu te duci să te usuci?

Ellis priveşte vădit surprins balta din jurul picioarelor.

— Ia te uită, mulţumesc, face el şi chiar schiţează cîţiva paşi în direcţia latrinei, dar piroanele îi trag mîinile înapoi la perete.

McMurphy trece în revistă şirul „cronicilor“, strînge mîna colonelului Matterson, a lui Ruckly şi-a lui moş Pete. Strînge mîna „motorizaţilor“ şi-a „umblăreţilor“ şi-a „legumelor“, strînge mîini pe care trebuie să le culeagă din poală ca pe nişte păsări moarte, nişte păsări mecanice, minuni alcătuite din oase firave şi sîrme cărora li s-au destins arcurile şi-au căzut la pămînt. Strînge mîna tuturor celor întîlniţi în cale, afară de cea a uriaşului George, maniacul apei, care-i rînjeşte şi se trage înapoi din faţa mîinii cu microbi, aşa că McMurphy îl salută numai şi-şi zice mîinii sale drepte atunci cînd trece mai departe:

— Mînă, de unde crezi c-a ghicit tipu’ ăsta toate relele în care te-ai bălăcit?

Nimeni nu pricepe ce vrea individul ori de ce se-agită atîta ca să dea mîna cu fiecare, dar oricum e mai interesant decît jocurile noastre de puzzle. El o ţine-ntruna c-aşa se cuvine, să treacă pe la fiecare şi să-i cunoască pe cei cu care va avea de-a face ca jucător. Dar ar trebui să ştie că nu are prea multe de împărţit c-o „legumă“ de optzeci de ani care n-ar putea să facă altceva c-o carte de joc decît s-o bage-n gură şi s-o molfăie între gingii. Totuşi pare că se distrează, că-i genul de individ care se amuză în prezenţa oamenilor.

Eu sînt ultimul la rînd. Încă legat în chingi în scaunul meu din colţ. McMurphy se opreşte cînd ajunge în dreptul meu şi-şi vîră din nou degetele mari în buzunare; se apleacă pe spate de rîs, ca şi cînd ar fi văzut ceva mai caraghios la mine decît la toţi ceilalţi. Deodată mă cuprinde teama că el ştie, din felul în care şed acolo cu genunchii ridicaţi sub bărbie şi braţele înfăşurate în jurul lor, holbîndu-mi ochii drept înainte de parcă n-aş auzi nimic, că nu fac decît să joc teatru.

— Ohoo, face el, ia te uită ce-avem noi aici.

Mi-amintesc partea asta limpede. Mi-amintesc cum şi-a închis un ochi şi şi-a dat capul pe spate, privindu-mă de sus peste cicatricea aia de culoarea vinului, rîzînd pe seama mea. Am crezut mai întîi că rîde de cît de caraghios poate arăta o mutră de indian şi-un păr negru, slinos, la unul ca mine. Ori poate de cît de neajutorat păream. Dar mai apoi mi-amintesc că mi-a dat prin cap că rîde pentru că nu s-a lăsat nici un minut păcălit de joaca mea de-a surdomutul; n-avea nici o importanţă cît de viclean era jocul, el mă dibuise şi rîdea şi-mi făcea cu ochiul ca să-mi dea de înţeles că ştie.

— Care-i povestea ta, Mare Şef? Arăţi ca un şef de trib indian într-un pichet de grevă. Se uită la „acuţi“, să vadă dacă rîdeau cumva de gluma sa; cînd îi văzu doar pufnind pe sub mustaţă, se întoarse din nou spre mine şi zise: Cum te cheamă, Mare Şef?

Billy Bibbit răspunse din celălalt capăt al odăii:

— Îl cheamă Bromden. Căpetenia Bromden. Toţi îi zic însă Şefu Mă-mătură, pentru că s-s-supraveghetorii-l pun să m-m-mă-ture m-m-mai tot timpul. Nu prea p-p-poate să facă altceva, p-presupun. E surd. Billy îşi lasă bărbia în palme: Eu dac-aş fi s-s-surd, suspină el, m-aş omorî.

McMurphy continuă să mă examineze între timp.

— Creşte, nu glumă, curînd o să ajungă la o mărime frumuşică, ce zici? Mă-ntreb cît măsoară?

— C-c-cred că l-au m-m-măsurat o dată, are-n jur de d-doi m-metri; dar aşa mare cum e, se teme şi de um-m-bra lui. Un indian m-m-mare şi fudul de urechi.

— Cînd l-am văzut cum şade acolo, m-am gîndit eu c-aduce-a indian. Dar Bromden nu-i nume de indian. De care trib ţine?

— Nu ştiu, recunoscu Billy. L-am gă-gă-găsit aici cînd am venit.

— Deţin informaţii de la doctor, interveni Harding, că nu-i decît pe jumătate indian, din Columbia, mi se pare. Dintr-un trib defunct din defileul rîului Columbia. Doctorul zicea că taică-său a fost căpetenia tribului, de aici titlul de „Şef“. Cît priveşte partea cu Bromden din numele său, mă tem că ştiinţa mea privind etosul indian se opreşte aici.

McMurphy îşi plecă atunci capul aproape de-al meu, obligîndu-mă să-l privesc.

— Aşa e? Eşti fudul de urechi, Şefule?

— E s-s-surd şi mut.

McMurphy îşi strînse buzele şi-mi cercetă faţa vreme îndelungată, apoi se îndreptă din spate şi-mi întinse mîna.

— Ce naiba, o mînă tot poate să strîngă, nu? Surd, mut cum o fi. Pe Dumnezeul meu, Şefule, îi fi tu mare, dar ori strîngi mîna asta, ori am s-o iau ca pe o insultă personală. Şi nu te sfătuiesc să insulţi pe mai-marele smintiţilor din spital.

Zicînd asta, aruncă o privire peste umăr spre Harding şi Billy, făcînd o grimasă, dar îşi lăsă mîna întinsă sub nasul meu, mare cît un blid de mîncare.

Mi-aduc aminte limpede cum arăta mîna aceea: avea praf de cărbune sub unghii de cînd lucrase odată într-un garaj; pe dosul ei, mai jos de articulaţiile degetelor, îşi tatuase o ancoră; pe falanga degetului mijlociu era prins un plasture murdar, uşor desprins la margini. Celelalte încheieturi erau acoperite de cicatrice şi tăieturi – un răboj mai vechi şi mai nou. Mi-amintesc că palma îi era netedă şi tare ca fildeşul de atîta ţinut cozile de secure şi de săpăligă, nu era o mînă pe care să ţi-o închipui în stare să manevreze cărţile de joc. Palma avea bătături crăpate, iar în crăpături se strînsese murdărie. Un fel de hartă a peregrinărilor de-a lungul şi de-a latul vestului. Palma lui scoase un sunet ca de raşpel cînd o atinse pe-a mea. Mi-amintesc cum degetele lui butucănoase şi puternice s-au încleştat în jurul palmei mele, şi prin mînă mi-a trecut o furnicătură ciudată, făcînd-o să se umfle pe osul braţului, ca şi cum McMurphy mi-ar fi împrumutat propriul lui sînge. În mîna mea gîlgîiau sîngele şi puterea. Se tot umflă pînă ce ajunse aproape la fel de mare ca a lui, aşa mi-amintesc…

— Domnul McMurry.

E Sora-Şefă.

— Domnul McMurry, aţi putea veni aici, vă rog?

E Sora-Şefă. Negrul cu termometrul s-a dus s-o cheme-n ajutor. Stă acolo şi loveşte uşor termometrul de ceasul ei de la mînă. Ochii i se rotesc în cap în timp ce-ncearcă să-l cîntărească pe nou-venit. Buzele ei au luat o formă triunghiulară, ca ale unei păpuşi, deschise spre o falsă suzetă.

— Îngrijitorul Williams îmi spune, domnule McMurry, că ne-aţi creat anumite dificultăţi în ceea ce priveşte duşul regulamentar. E-adevărat? Vă rog să înţelegeţi, apreciez felul în care v-aţi propus să faceţi un tur de orientare printre pacienţii secţiei, dar toate la timpul lor, domnule McMurry. Regret că trebuie să vă-ntrerup, pe dumneavoastră şi domnul Bromden, dar sper că înţelegeţi: absolut toţi… trebuie să respecte regulamentul.

El îşi dă capul pe spate şi face iar cu ochiul, semn că nici ea n-o să-l prostească mai mult decît am făcut-o eu, c-a dibuit-o şi pe ea. O examinează c-un singur ochi preţ de-un minut.

— Ştiţi, dragă doamnă, zice, ştiţi – ex-act aşa-mi vorbesc cu toţii despre regulament…

Rînjeşte. Amîndoi schimbă surîsuri, măsurîndu-se din ochi.

— …Taman atunci cînd îşi dau seama c-o să fac tocmai pe dos.

Abia atunci îmi lasă mîna.

În cuşca ei de sticlă, Sora-Şefă tocmai a deschis un pachet sosit de la o adresă străină şi umple seringile cu lichidul acela verzui-lăptos aflat în fiolele din pachet. Una dintre infirmierele tinerele, o fetişcană cu un ochi zbanghiu care-ntotdeauna priveşte înfricoşată peste umărul ei, în vreme ce celălalt îşi vede de treaba obişnuită, ia tăviţa cu seringile pline, dar încă nu pleacă cu ea.

— Ce părere-aveţi, dom’şoară Ratched, despre noul pacient? Vreau să zic, vai, ce arătos şi prietenos mai e, dar după umila mea părere i-a cam luat în stăpînire.

Sora-Şefă încearcă vîrful unei seringi cu buricul degetului.

— Mă tem – şi înfige acul în sticluţa cu dop de cauciuc, ridicînd pistonul – că tocmai asta şi urmăreşte noul pacient: să-i ia în stăpînire. E tipul de om pe care-l numim „manipulator“, domnişoară Flinn, un individ care se va folosi de toţi şi de toate ca să-şi atingă scopurile.

— Vai, dar, vreau să zic, tocmai într-un spital de boli nervoase? Care-ar putea să fie scopurile lui?

— O sumedenie de lucruri. E calmă şi surîzătoare, absorbită de activitatea de umplere a seringilor. Confortul şi o existenţă uşoară, de pildă; sentimentul puterii şi faptul de-a fi respectat, poate; cîştigul financiar – ori poate toate la un loc. Cîteodată scopul unui manipulator este pur şi simplu tulburarea ordinii din secţie de dragul tulburării ei. Există asemenea indivizi în societatea noastră. Un manipulator îi poate manevra şi dezorganiza pe ceilalţi pacienţi în aşa măsură, încît să ne trebuiască luni de zile ca să readucem totul la un ritm normal. De cînd cu actuala concepţie îngăduitoare din spitalele de psihiatrie, le este uşor s-o facă. În urmă cu cîţiva ani era cu totul altfel. Mi-aduc aminte că acum cîţiva ani am avut la noi un individ, un oarecare Taber, care a fost un manipulator intolerabil al secţiei noastre. O vreme, doar.

Ridică privirea de la ocupaţia ei, cu seringa pe jumătate umplută în dreptul ochilor, ca o micuţă baghetă magică. Privirea i se pierde în aburul amintirilor.

— Domnul Taa-beer, îngînă ea.

— Dar, vai, zice infirmiera, ce naiba-l face pe un om oarecare să vrea să dezorganizeze secţia, dom’şoară Ratched? Ce motive anume…?

Ea o-ntrerupe pe micuţa infirmieră înfigînd la loc acul în dopul de cauciuc al sticluţei, umple seringa, o smulge din sticlă şi-o depune pe tăviţă. Îi urmăresc mîna întinzîndu-se după o altă seringă, o văd cum zvîcneşte, planează deasupră-i, se năpusteşte.

— Se pare c-ai uitat, domnişoară Flinn, că asta-i o instituţie pentru bolnavi mintal.