Adelin Petrişor

Războaiele mele

Cuvânt înainte de Cristian Tudor Popescu

POLIROM
2012

© 2010 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2800-1

ISBN PDF: 978-973-46-2801-8

ISBN print: 978-973-46-1802-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © România liberă/Zoltan Lorencz

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADELIN PETRIŞOR (n. 1975) este unul dintre cei mai cunoscuţi jurnalişti de război din România. Şi-a început cariera în anul 1994, la postul de radio 2M+. A lucrat la Tele 7abc, TVR, Antena 1 şi Realitatea TV. În prezent este corespondent special al Televiziunii publice. A transmis din Irak, Afganistan, Liban, Israel, Algeria, Albania şi alte zone de conflict. În 2006 a realizat un reportaj în închisoarea americană Guantanamo. În timpul ofensivei americane din Irak, în 2003, a fost singurul corespondent român care a transmis din Bagdad. De-a lungul timpului a intervievat personalităţi precum Yasser Arafat, Ehud Barak, Benjamin Netanyahu, Valentino Rossi, ayatollahul Mohammed Fadlallah, Jaap de Hoop Scheffer. În anul 2007 a publicat un album de fotografie intitulat Corespondent de război. A primit cinci premii ale Asociaţiei Profesioniştilor de Televiziune din România, inclusiv Marele Premiu APTR în 2003, Premiul pentru cel mai bun reportaj în 2007 şi Premiul pentru documentar politic în 2009.

Memoriile jurnalistului-soldat

La nici 40 de ani, Adelin Petrişor a ajuns să-şi scrie, într-un fel, memoriile. Jurnalistul, ca şi soldatul, n-are viaţă personală – la Petrişor ea se confundă cu cea profesională. Gestul poate părea nepotrivit doar dacă facem abstracţie de starea actuală a gazetăriei româneşti. Complet destructurată, breasla jurnaliştilor e acum o adunătură de prestatori de servicii care execută orice, de la propagandă ordinară în interesul patronului şi împotriva duşmanilor desemnaţi de acesta până la articole jegoase pentru tabloidele triumfătoare. Dumnezeii lui sunt domnul Rating şi doamna Share; pentru a-i avea de partea lui, jurnalistul e dispus să şteargă pe jos cu toate regulile meseriei sale. Deontologule! sună acum ca Ologule!, o insultă-aperitiv înainte de înjurăturile groase. Reportajul, specia care făcea cândva gloria gazetăriei, fie a dispărut, fie e de nerecunoscut. Iată de ce nu mă miră că încă tânărul şi dăruitul reporter special Adelin Petrişor, „soldatul“ profesionist al presei româneşti, simte nevoia să-şi recapituleze „războaiele“ – deplasările în zone de conflict ca fosta Iugoslavie, Irak, Liban, Afganistan sau „crepusculare“, ca puşcăria Guantanamo, precum şi luptele lui cu şefii pentru bani de deplasare sau cu autorităţile pentru permisul de acces în teatrele de operaţiuni. Şi o face într-un stil antrenant, vizual, sugestiv, aducându-ne în faţa ochilor tablouri vii cu oameni, uniforme, arme şi întâmplări. Cartea aceasta mi se pare o lectură necesară pentru tinerii care vor să îmbrăţişeze meseria de gazetar – poate să le stârnească dorinţa de a lucra greu, periculos, dar adevărat, în loc să toace vorbe şi să umfle nişte ştiri cu pompa prin vreun studio de televiziune. Iar pentru un gazetar bătrân ca subsemnatul e o priză de nostalgie a „Epocii de Aur“ a jurnalismului, anii ’90 şi începutul anilor 2000. O recomand cu plăcere tuturor consumatorilor de presă de calitate – câţi or mai fi.

Cristian Tudor Popescu

Pentru Smaranda şi Maria,
cu multă dragoste

Mulţumiri

Aş vrea să le mulţumesc unor oameni care mi-au marcat cariera de corespondent de război. Sorin Oancea şi Lucian Sârb au crezut în mine când alţii nu au făcut-o şi, deşi uneori cu mare greutate, mi-au finanţat nebuniile din diversele locuri fierbinţi ale planetei. De asemenea, le sunt recunoscător lui Cristian Tudor Popescu şi lui Andrei Pleşu, ale căror cuvinte frumoase mă onorează şi reprezintă unul dintre puţinele motive care mă fac să merg mai departe în această meserie. Vreau să le mulţumesc lui Ferenc Vasas, cel care, dând dovadă de multă răbdare şi înţelegere, a fost primul redactor al acestei cărţi, şi, nu în ultimul rând, lui Dan Gecui, prietenul alături de care am trăit cele mai multe din întâmplările povestite aici.

Tuturor le transmit un gând bun.

Fallujah (ianuarie 2005)

Am văzut într-o zi la televizor imagini cu trupurile câtorva agenţi Blackwater ucişi în Fallujah, Irak. Doi dintre ei fuseseră arşi şi dezmembraţi. Mai mulţi insurgenţi târau bucăţi din corpurile americanilor, chiuiau de bucurie şi sărbătoreau victoria trăgând în aer cu arme de asalt. Atunci, Fallujah devenise capitala insurgenţei, simbolul a tot ce era mai sângeros şi mai rău în proaspăt eliberatul Irak. Oraşul, cu o populaţie de circa trei sute de mii de oameni, în majoritate sunniţi, este situat la 70 de kilometri de Bagdad. Americanii suspectau că mulţi dintre generalii fostului dictator, Saddam Hussein, se ascundeau aici şi alimentau insurgenţa. Mi-am zis atunci: trebuie să ajung la Fallujah, să văd cu ochii mei prăpădul. Când a auzit propunerea mea, Sorin Oancea mi-a tăiat scurt elanul:

— Nu. Nu te las să mergi de capul tău într-o zonă controlată de rebeli. Adeline, eşti nebun? Acolo au fost răpiţi jurnalişti, au fost omorâţi oameni antrenaţi. Nu şi nu. Sub nicio formă.

— Dar nici dacă mă duc cu trupele americane care acţionează în Al Anbar? Suntem ceva mai protejaţi şi avem acces peste tot în zonă, am insistat timid.

— Sunteţi protejaţi pe dracu’! Ăia se pregătesc să ia cu asalt oraşul şi tu-mi spui că sunteţi protejaţi. A merge cu ăia pe acolo e ca şi cum aţi purta tricouri cu ţinte desenate pe piept, a replicat nervos şeful cel mare al Antenelor şi mi-a arătat uşa biroului său!

— Hai, că acum am o întâlnire. Mai vorbim despre asta.

Am plecat hotărât să încerc să aranjez ceva cu armata americană. În provincia Al Anbar acţionau puşcaşii marini, cei mai duri soldaţi ai Statelor Unite. Al Anbar, provincie situată în vestul Irakului, era la acea dată zona cu cele mai mari probleme de securitate. Nu doar oraşul Fallujah era afectat de atacurile insurgenţilor, ci şi Ramadi, capitala provinciei.

În aceste condiţii, era dificil să pleci cu puşcaşii marini. Luau puţini jurnalişti şi, de obicei, aceştia erau numai americani sau britanici care lucrau pentru reţele mari de presă.

În toamna lui 2004, puşcaşii marini şi câteva unităţi ale armatei luau cu asalt Fallujah. Civilii se refugiau care pe unde apucau. Câteva săptămâni în oraş s-au dat lupte sângeroase. Americanii au fost obligaţi să ocupe oraşul casă cu casă. La un moment dat, rezistenţa devenise atât de puternică, încât puşcaşii marini s-au văzut nevoiţi să aducă buldozere blindate cu care să niveleze pur şi simplu clădirile din care se trăgea asupra lor. Spre sfârşitul acelei operaţiuni, am primit şi eu OK-ul de la reprezentanţii armatei americane în Bagdad. Eu şi Dan Gecui eram în sfârşit acceptaţi să stăm două săptămâni cu cei care „curăţau“ Fallujah de ultimele „elemente insurgente“, cum le ziceau în limbaj de lemn militarii americani. Mi-a luat câteva zile să-l conving pe Oancea că suntem cât de cât în siguranţă şi că bugetul pentru deplasare nu este deloc mare. Aşa se face că, la începutul lunii ianuarie, împreună cu Dan, am plecat spre Bagdad. Cu avioane de linie am călătorit până în Kuweit, iar de acolo, cu un avion american de transport, un C17, am ajuns la Bagdad. Pe aeroportul din capitala irakiană eram aşteptaţi de un reprezentant al centrului de presă al Coaliţiei. Ne-am încărcat bagajele într-un Humvee, maşina de teren a armatei americane, şi am plecat spre Zona Verde, unde era biroul de presă. CIPIC, centrul de presă al Coaliţiei, era instalat chiar în Parlamentul irakian, undeva pe la etajul întâi. Un căpitan de puşcaşi marini ne-a întâmpinat zâmbind:

— Bună ziua, domnilor! Eu sunt şeful biroului de presă. Avem itinerariul dvs. Veţi ajunge la Fallujah cu un elicopter al puşcaşilor marini…

— De ce cu elicopterul? l-am întrerupt eu. Sunt vreo 60 de kilometri pe şosea.

— Domnilor, convoaiele sunt rare şi nu avem locuri pentru jurnalişti. După cum ştiţi, aici suntem în război şi, natural, prioritatea o constituie trupele, nu jurnaliştii, m-a pus el la punct zâmbind. Dumneavoastră veţi zbura spre Fallujah. Elicopterele puşcaşilor marini nu acoperă însă aceste rute decât noaptea. Până una-alta, trebuie să vă facem legitimaţiile. Este o procedură… uşor cronofagă. Vă facem poze biometrice, vă scanăm retina, vă luăm amprentele. Le trimitem la Washington, unde procesarea durează o zi sau două, şi, după ce vine răspunsul, veţi fi gata de plecare. E clar?

— Adică stăm două-trei zile aici? am întrebat uşor neliniştit.

— Da. Din nefericire, nu avem cum să vă cazăm în barăcile noastre. Vă vom da paturi pliante şi veţi dormi aici, pe holul Parlamentului, în faţa uşii biroului nostru. Ne cerem scuze, dar acestea sunt condiţiile pe care vi le putem oferi. Veţi avea trei mese pe zi. Nu puteţi merge singuri la cantină pentru că nu aveţi legitimaţiile. Asta înseamnă că cineva vă va escorta sau, dacă vreţi, vă va aduce aici mâncarea. Până una-alta, haideţi să începem procedura de acreditare.

În afară de Dan şi de mine, în biroul americanului se mai aflau trei jurnalişti. Aveam să aflu că erau americani, se duceau tot la Fallujah ca să realizeze un documentar pentru postul de televiziune National Geographic. Am intrat pe rând într-o încăpere de doi metri pe doi, unde o femeie subofiţer ne-a luat amprentele, ne-a scanat retina şi ne-a fotografiat din mai multe unghiuri. Toate aceste date plus informaţiile legate de nume, naţionalitate, angajator, paşaport au fost transmise la Washington spre a fi verificate de specialiştii serviciilor secrete.

Americanii ne-au dat, într-adevăr, paturi de campanie pe care să dormim în faţa uşii centrului de presă. Am ales canapelele mari de piele pe care ziua şedeau parlamentarii irakieni. Noaptea era bine, pentru că era linişte în parlament, însă pe la 6 dimineaţa ne dădeau deşteptarea aspiratoarele femeilor de serviciu. Ziua trebuia să-ţi păzeşti lucrurile: rucsacurile, aparatura de zeci de mii de euro. Când plecam la masă, escortaţi de soldaţi, ne luam catrafusele şi le încuiam în biroul de presă. Citeam, ascultam muzică, navigam pe net, însă ziua trecea foarte greu. După vreo trei zile de aşteptare, într-o bună dimineaţă, o angajată a biroului de presă a ieşit şi mi-a zis zâmbind cu gura până la urechi:

— Adeline, v-au venit aprobările de la Washington, haide să-ţi printez legitimaţiile. La noapte plecaţi spre Fallujah.

— Când aflăm ora la care decolăm?

— După-amiază vom afla un tronson orar. Cineva vă va duce la eliport cam cu două ore înainte. Acolo veţi aştepta. Din motive de securitate, nu ni se comunică niciodată ora exactă.

Orele au trecut mult mai repede decât până atunci. Aveam legitimaţiile în buzunar, urma să plecăm. Împreună cu Dan, făceam planuri. Ne gândeam ce vom descoperi în unitatea cu care vom sta două săptămâni. Nici măcar drumul spre locul de fumat, care era în afara clădirii, nu ne mai supăra. De fiecare dată când ne întorceam de la ţigară, trebuia să trecem printr-un control amănunţit de securitate. Veseli că urma să începem în curând treaba, nici măcar controlul nu ni se mai părea o corvoadă. Pe la ora 20, o tânără cu gradul de căpitan a venit şi ne-a spus să ne pregătim.

— La 22, vă duc la eliport. Mergem cu două maşini. Sunteţi voi şi echipa de la National Geographic. Pe la fără 10 să aveţi echipamentul strâns, să fiţi gata.

Nu aveam decât vreo sută de kilograme de bagaje. Eu şi Dan căram după noi două rucsacuri mari cu schimburi, două veste antiglonţ, două căşti, o cameră profesională, un rucsac cu cabluri, acumulatorii, microfoane şi videofonul, care era într-o ladă metalică ranforsată. Toate acestea trebuia să le mutăm de colo colo cât eram în tranzit. Niciodată nu se găsea cineva care să te ajute. Tot timpul trebuia să alergi spre elicopter sau maşină, să încarci sau să descarci cât mai repede cu putinţă. Sport extrem. La ora 22 fix, eram cu toţii la eliport, situat în mijlocul Zonei Verzi, vizavi de impozantul palat al lui Saddam, fostul lider absolut al Irakului, în care acum se instalase Ambasada Americană.

— Trebuie să vă treceţi pe lista cu pasageri pentru zborul de Fallujah.

Pe eliport era un necontenit du-te-vino. Elicoptere Chinook şi Blackhawk aterizau şi decolau spre diverse destinaţii din Irak. Câteva zeci de soldaţi stăteau tolăniţi în apropierea zonei de aterizare, aşteptând să vină rândul zborului lor. Pe la miezul nopţii, femeia care ne însoţea a intrat în baraca de unde era coordonată îmbarcarea. A ieşit după câteva minute şi ne-a făcut semn să o luăm spre maşini.

— Haideţi, ne întoarcem. Zborurile spre Fallujah au fost anulate. E furtună de nisip acolo şi nu pleacă niciun elicopter.

— Cum, nu mai plecăm? am întrebat descumpănit.

— Mergem la centrul de presă. Vom încerca mâine noapte din nou.

Am ajuns pe holul nostru din Parlament, ne-am aşezat bagajele şi ne-am luat în primire canapelele din piele. Americanii de la National Geographic au început să înjure că pierd timpul. Ca şi noi, ei zăboveau acolo de trei-patru zile. Nici măcar nu ştiam ce ne aşteaptă. Acest coşmar a durat în total vreo opt zile. Seara, ne îmbarcam bagajele în jeepuri şi mergeam la eliport. Stăteam vreo două-trei ore şi… ne întorceam. Din cauza vremii din deşert nu se zbura. Abia în a opta noapte am prins loc într-un elicopter al puşcaşilor marini. Ne-am înghesuit cu tot cu bagaje şi am decolat. Zborul nu a durat mai mult de 15 minute. Am aterizat într-o beznă totală. Din cauza atacurilor cu rachete şi mortiere, baza era camuflată. Nu se foloseau nici măcar lanternele. În timp ce târam partea mea de bagaje, am auzit o voce:

— Mişcă-ţi curul mai repede, boule! Elicopterul ăsta trebuie să plece înapoi, nu te poate aştepta pe tine o mie de ani.

Am distins silueta unui soldat care, cu aparatul de vedere pe timp de noapte pe ochi, îi dirija pe nou-veniţi.

— Cine este de la presă? am auzit pe cineva ţipând la câţiva metri de mine.

— Noi, am răspuns şi am ridicat mâna, convins că, deşi eu nu-l văd pe individul cu plămâni de tenor, el sigur mă vede. Crezi că e vreun insurgent în Fallujah care să nu-l fi auzit pe handicapatul ăsta? am întrebat întorcându-mă spre Dan, care gâfâia luptându-se cu uriaşa ladă a videofonului, aparatul care ne permitea să transmitem materialele în ţară.

— Dă-l în morţii mă-sii! mi-a răspuns Dan precipitat. Să ne cazeze, dracu’, undeva, că lădoiul ăsta mi-a scos sufletul.

Escortaţi de soldatul care se răstise la noi ceva mai devreme, am ajuns într-un cort luminat de un bec chior.

— Domnilor, bine aţi venit în baza noastră de lângă Fallujah. Aici veţi dormi. Mâine dimineaţă vă va prelua cineva de la presă şi veţi afla încotro o veţi apuca. Dacă auziţi mortiere sau rachete, vă rog să intraţi în adăpostul de lângă cort. Noapte bună şi încă o dată bun venit în Fallujah, raiul insurgenţei irakiene.

Am dormit buştean pe un pat de campanie, lângă mormanul de bagaje. Pe la 6 dimineaţa, am fost treziţi de un puşcaş marin care nu avea mai mult de 20 de ani.

— Bună dimineaţa, domnilor! Eu sunt David şi voi sta cu dumneavoastră pe parcursul celor două săptămâni. Haideţi să mergem la masă şi, după aceea, vă veţi întâlni cu comandantul de batalion, care vă va explica situaţia de pe teren.

Imediat după micul dejun, am fost conduşi la comandantul unităţii de puşcaşi marini. Exact cum mă aşteptam, locotenent-colonelul, un tip scund, bine făcut şi, bineînţeles, tuns periuţă, ne-a arătat pe o hartă cum sunt dispuse trupele lui. În câteva minute, ne-a expus situaţia din oraşul controlat acum de oamenii lui.

— Practic suntem peste tot în Fallujah. Asta nu înseamnă că şi controlăm toate zonele. Sunt, încă, mai ales în zona industrială, puncte de rezistenţă ale insurgenţei sunnite. Avem în fiecare zi câteva atacuri cu rachete sau bombe improvizate. Şi noi avem victime, însă reuşim să scoatem din luptă mult mai mulţi decât pierdem. Zona este departe de a fi liniştită. Civili nu prea sunt. Veţi vedea…

— Cu ce subunitate vom merge?

— Cu compania ce răspunde de zona industrială, locul în care vă spuneam că încă se desfăşoară lupte. Vă doresc succes şi, dacă întâmpinaţi probleme, vorbiţi cu David şi el mă va găsi la orice oră, mi-a zis ofiţerul şi mi-a strâns mâna de parcă ar fi vrut să mi-o rupă.

Eram convins că nu vom pleca ziua spre compania noastră. Convoaiele mari sunt adevăraţi magneţi pentru lansatoarele de grenade ale insurgenţilor şi, din această cauză, se pleca la drum mai ales noaptea sau dimineaţa foarte devreme. Pe la ora 1, David a intrat în cortul nostru.

— Domnilor, la drum! În câteva zeci de minute vom ajunge la destinaţia finală. Vă ajut cu bagajele, a anunţat scurt şi a şi înşfăcat mânerul lăzii videofonului.

Am încărcat echipamentul în bena unei maşini de teren pick-up şi ne-am strecurat şi noi printre rucsacuri. În jur auzeam cum soldaţii se pregătesc de drum, încărcau mitraliere de pe maşini, porneau motoarele şi aşteptau ordinul de plecare. Din cauza întunericului, nu ne puteam da seama nici măcar cât de mare e convoiul. Fumam liniştit şi mă gândeam la ce ne aşteaptă…

— Băi, dobitocule, să te fut! Stinge imediat ţigara! Eşti prost? Dacă vrei neapărat să ajungi ţinta unui lunetist, pleacă măcar de lângă convoiul meu, a urlat cineva de la doar câţiva metri de maşina noastră.

Nu-i vedeam decât proiecţiile verzi din jurul ochilor, semn că avea dispozitivul de vedere pe timp de noapte pornit.

— Aaa, sunteţi reporterii! Scuze pentru limbaj, dar încercăm să păstrăm camuflajul. Eu sunt sergentul-major al companiei la care mergeţi. Bine aţi venit în Fallujah, a zis subofiţerul şi ne-a întors spatele, lătrând nişte ordine către soldaţii din maşina din faţă.

Drumul a fost destul de scurt. Bineînţeles că nu am văzut nimic. Singurul care a mai zărit câte ceva a fost Dan, care a putut distinge peisajul prin vizorul camerei cu infraroşii. În momentul în care maşinile frânară brusc, soldaţii începură să coboare şi, aproape imediat, să se împrăştie. David, Dan şi cu mine am rămas lângă muntele de bagaje.

— Vine cineva să ne ia, ne-a asigurat David.

Încercam să mă dumiresc unde am ajuns. Distingeam la doar câţiva metri o clădire cu două etaje aproape în paragină. Un puşcaş marin veni în fugă şi ne ceru să-l urmăm. Ne duse într-o încăpere cu doar trei pereţi. Era gresie pe jos şi mirosea oribil. O conductă picura enervant. Mi-am dat seama că era un WC. Nu era un dormitor doar pentru noi. Nu, pe jos mai erau întinşi câţiva soldaţi care dormeau îmbrăcaţi. Armele le ţineau la cap. De undeva, nu foarte departe, începură să răzbată explozii şi focuri de armă. Când şi când, cerul se înroşea.

— Sunt bombe de iluminare pentru identificarea insurgenţilor care atacă cu mortiere, ne linişti David. Hai să dormim, că acum se crapă de ziuă.

Într-un colţ al încăperii, David găsi câteva paturi de campanie pe care le montarăm. Noaptea se lăsa foarte frig şi noi dormeam, practic, afară. Mi-am întins sacul de dormit şi m-am băgat în el îmbrăcat. Rămăsesem până şi cu bocancii în picioare. David îmi împrumută o cagulă.

— Ia-o, altfel, te vei trezi cu faţa amorţită de frig.

Cu chiu, cu vai, am aţipit. Eram rupt de oboseală. Spre dimineaţă, m-am trezit cu gândul că trebuie neapărat să merg la toaletă. Abia mă încălzisem. Înarmat cu o lanternă minusculă cu lumină roşie, am căutat o budă. În apropierea ruinelor între care dormeam, am văzut o toaletă ecologică. Am deschis uşa şi un miros pestilenţial m-a făcut să înţeleg că era inutilizabilă. Era un munte de rahat care depăşea cu câteva zeci de centimetri tronul. Am urinat lângă latrină şi am plecat să mai apuc o oră, două de somn, gândidu-mă că s-ar putea ca Fallujah să fie un loc mult mai neplăcut decât îmi imaginasem.

Dimineaţa, aveam să admir în toată splendoarea lui locul în care eram cazaţi. Era vorba de o clădire măricică, tocată însă de bombe şi gloanţe de mitralieră. Am aflat că era fosta fabrică de sucuri a oraşului.

— Frate, îmi vine să mă duc la toaletă şi nu prea am cum. Ecologica musteşte de rahat şi pe aici, prin bălării, nu prea am unde, mi-a zis Dan. Ce dracu’ facem?

— Avem shiting bags, ne-a liniştit David. Uite, ia punga asta, du-te în cortul acela de o persoană, pune-o pe cadru şi aşază-te. După ce termini, sigileaz-o şi arunc-o în lada cu gheaţă de lângă. Se strâng toate şi cineva le va lua şi le va incinera. Dacă vreţi să urinaţi, găsiţi în spate nişte ţevi de mortier înfipte în pământ. Alea-s pe post de pişoar.

Şi mai greu era să te speli în acel avanpost al puşcaşilor marini. Apa potabilă era prea preţioasă ca să o risipeşti. Cei mai mulţi soldaţi îşi curăţau zonele intime cu şerveţele umede. Cam o dată la două zile, se spălau cu apă turnată din sticlă. Duşuri făceau o dată la o lună, când, pentru câteva zile, erau duşi pe rând la baza principală de lângă Fallujah. Acolo găseau şi mâncare caldă de trei ori pe zi. În avanpostul din fosta fabrică de sucuri am mâncat doar mâncare conservată. Se numeşte MRE, acronimul de la Meal Ready to Eat, hrană gata de mâncat. Poţi să-ţi alegi dintre mai multe meniuri: pui, vită, paste etc. Dacă veţi fi vreodată puşi în faţa unei astfel de alegeri, vă dau un sfat: închideţi ochii şi puneţi mâna. Indiferent de nume, toate au acelaşi gust ciudat. E ca şi cum ai mesteca un cauciuc de maşină. Chiar şi aşa, am mâncat de trei ori pe zi MRE-uri. Aveam nevoie de cele două-trei mii de calorii pentru că parcurgeam zilnic pe jos în medie zece kilometri. Poate nu pare o distanţă mare, însă ziua era destul de cald şi căram în spinare, pe lângă echipament, casca şi vesta antiglonţ, care cântăreau la un loc vreo 17 kilograme.

Prima ieşire în oraş m-a lăsat cu gura căscată. Ştiam că s-au tras aici într-o lună mai multe proiectile decât au făcut-o puşcaşii marini în şase luni în Vietnam, dar tot nu-mi imaginam priveliştea… Casele erau pur şi simplu… aplatizate, culcate la pământ. Ruine peste ruine, pretutindeni, cât vedeai cu ochii. Nu era clădire care să nu fi fost tocată mărunt cu mitraliera, cu tunul… Singurele rămase în picioare erau nişte depozite uriaşe din zona industrială. Puşcaşii marini cu care patrulam primiseră informaţii că pe acolo fuseseră zăriţi mai mulţi insurgenţi. La un moment dat, în apropierea unei hale metalice încă în picioare, cel care era comandantul patrulei, un locotenent, dădu ordin de debarcare. Soldaţii se apropiară de clădire şi ca să verifice uşa, care era încuiată.

— Aduceţi shotgun-ul, a strigat unul dintre militari.

De undeva din spate a apărut un puşti, nu avea mai mult de 18 ani, cărând o puşcă cu alice. A proptit ţeava în yala uşii şi a tras. Nimic. Uşa rămăsese tot încuiată.

— E cazul să punem puţin C4, zâmbi un puşcaş marin şi începu să scotocească prin rucsac.

— Ai grijă unde te aşezi, i-am zis lui Dan. Ăştia vor să arunce uşa-n aer.

Mi-am scos dintr-un buzunar aparatul de fotografiat, hotărât să imortalizez operaţiunea. Dan îi spunea săpunieră. Era un aparat mic, de amator. M-am aşezat cu Dan şi câţiva soldaţi undeva cam la 25 de metri de uşă, lateral dreapta. Şi am aşteptat cu mâna pe declanşator.

— Nu te mai chinui! O să faci un rahat cu aparatul tău, mi-a zis Dan peste umăr, cu ochiul în vizorul camerei.

Explozia a fost atât de puternică, încât mi-a smuls săpuniera din mână şi a azvârlit-o la câţiva metri. Cred că soldatul pusese puţin prea mult explozibil C4 pentru că nu doar uşa a zburat de la locul ei, ci şi o bună bucată din faţadă. Cu urechile ţiuindu-mi groaznic, am luat-o la goană după soldaţii care dădeau buzna în clădire. Aerul era aproape irespirabil. Din cauza prafului, abia vedeai la câţiva metri. Puşcaşii se împrăştiară şi începură să scotocească peste tot. După 20 de minute de căutări, au constatat că era doar un simplu depozit părăsit. Nu tu arme, nu tu insurgenţi! Nimic. Am plecat mai departe pe jos. Zona era pustie. Nici ţipenie de om.

— Chiar nu sunt civili în oraş? l-am întrebat pe tânărul locotenent.

— Sunt foarte puţini. Acum încercăm să-i readucem aici pe cei care au fugit înainte de ofensivă. Le vom face noi documente, le vom scana retina. Măsuri de precauţie. Insurgenţii se amestecă foarte uşor printre civili şi sunt greu de descoperit.

Nici nu termină bine fraza ofiţerul, că, de undeva de pe o străduţă perpendiculară pe cea pe care mergeam noi, îşi făcu apariţia un bărbat.

— Stai! urlă unul dintre puşcaşii marini. Mâinile sus! Întinde-te pe burtă cu mâinile pe cap! Acuuuum! mai zbieră soldatul, ameninţându-l pe irakian cu pistolul-mitralieră M16.

Civilul ridică mâinile şi, vorbind în arabă, continuă să se apropie uşor de grupul nostru.

— Stai pe loc, că-ţi zbor creierii! Stai, nu auzi?!

Irakianul auzea foarte bine, dar nu înţelegea engleza. Un soldat se apropie de el şi îl forţă să se aşeze în genunchi. Un altul veni din lateral şi începu să-l percheziţioneze.

— Ne temem de sinucigaşi, îmi aruncă ofiţerul peste umăr. Am avut multe cazuri. Insurgenţii au băgat la înaintare până şi copii cu grenade. Ştiu un astfel de caz. Când militarul i-a dat o acadea, copilul a întins mâna şi atunci a scăpat o grenadă defensivă, fără cui. S-au dus vreo doi de-ai noştri şi copilul. De căcat.

Soldaţii i-au verificat documentele irakianului, care continua să vorbească în arabă. Americanii vorbeau şi ei cu el în engleză. Era ca într-o comedie proastă. La un moment dat, ofiţerul le-a zis puşcaşilor care-l percheziţionaseră pe bărbat:

— Are actele în regulă, nu are arme, daţi-i drumul.

După ce soldaţii i-au făcut semn cu mâna să plece, irakianul a început să se îndepărteze neîncrezător, trăgând totuşi din când în când cu ochiul în urmă. Se temea, probabil, ca eliberarea să nu fie un truc şi soldaţii să deschidă focul.

Locotenentul le făcu semn oamenilor să se întoarcă la maşini. Cele patru jeepuri fuseseră parcate pe un tăpşan ceva mai înălţat pentru ca mitraliorii să poată controla cât mai bine zona, să vadă pe oricine s-ar fi apropiat. Deodată, am auzit un şuierat strident şi, după câteva secunde poate, undeva în spatele nostru s-a auzit o explozie. Apoi şi a doua şi a treia.

— Mortiereeee! urlă un puşcaş marin.

Eram ca hipnotizat. Nu puteam să mă mişc. Rămăsesem precum căprioara între faruri. Văzusem în filme cum soldaţii se aruncă la pământ, caută adăpost. Cei de lângă noi nu au schiţat niciun gest. De altfel, unde Dumnezeu să ne fi ascuns?

— Vede vreun mitralior de pe Humvee de unde trag cretinii ăştia?

— Se trage de la ora 2, din păduricea de palmieri, de la 3-400 de metri.

Soldaţii erau calmi. Dan şi cu mine amuţiserăm. Nici nu am apucat să mă sperii. Tirul a încetat foarte repede. De altfel, tactica insurgenţilor este să tragă trei-patru obuze şi să fugă pentru a nu fi reperaţi. Sunt obligaţi să îşi schimbe foarte repede poziţia.

— În maşini, a ordonat scurt locotenentul.

Eu şi Dan am nimerit într-una descoperită, care avea montată în benă o puternică mitralieră de 50.

— Să ţineţi capul jos, mă avertiză mitraliorul. S-ar putea să fie nevoie să deschid focul, să mişc brusc mitraliera şi s-ar putea să vă arunc din maşină.

Aha, ce liniştitor! Să-mi bubuie o mitralieră de calibru 50 la 30 de centimetri de timpane. Stăteam ghemuit în bena Humveeului, întrebându-mă ce va urma. Maşinile din coloană goneau spre liziera din care se trăsese asupra noastră. O frână violentă şi soldaţii coborâră în fugă şi se împrăştiară pe câmpul din faţa unei păduri de palmieri. Puşcaşii ocupară poziţii de tragere, ghemuindu-se pe unde apucau.

— Băi, tu vezi că doar noi doi stăm în picioare ca două floricele? mă întrebă Dan.

— Hai să ne dăm şi noi după copacul ăla şi să vedem ce se întâmplă, am răspuns uitându-mă atent spre liziera unde nu se vedea nicio mişcare.

Nu s-a mai întâmplat nimic. După ce au scotocit zona vreo 20-30 de minute, puşcaşii marini s-au adunat la maşini. Aşa e războiul de gherilă. Acum explodează mortiere lângă tine, inima bate să-ţi sară din piept şi imediat după aceea te cuprinde un plictis de moarte, stai şi fumezi liniştit o ţigară într-o linişte deplină.

Odată cu lăsarea nopţii, am ajuns în bază. După ce am mâncat nişte conserve, ne-am băgat în sacii de dormit. Dimineaţa, am avut un şoc. În faţa mea, la mai puţin de un metru, stătea un puşcaş marin echipat de luptă. Era blond, tuns unu, purta ochelari de Harry Potter şi nu părea să aibă nici 18 ani.

— Prietene, înveţi la liceul din Fallujah? l-am întrebat plin de uimire. Câţi ani ai şi ce dracu’ cauţi aici?

— 17 ani, mi-a răspuns râzând adolescentul.

— Păi, şi cum te-ai înrolat la vârsta asta?

— Poţi intra în Corpul puşcaşilor marini de la 16 ani, cu acordul părinţilor.

— Bine-bine, şi ce cauţi la război? De ce nu te-ai făcut cercetaş, să aduni peturi din pădure?

— Am venit cu unitatea mea în Fallujah. Sunt puşcaş marin şi merg acolo unde merg camarazii mei.

— Zău? Şi cum ţi se pare oraşul?

— Se poate şi mai rău. Mai avem câteva luni şi ne ducem acasă, dar probabil că, după vreun an sau chiar mai puţin, vom da rahatul din Irak pe cel din Afganistan.

Timp de zece zile, am stat cu puşcaşii marini printre ruinele oraşului Fallujah. Am trăit în condiţii extreme, am dormit afară, am mâncat doar hrană cu gust de cauciuc, mi-am incinerat rahatul şi-am urinat în ţevi înfipte în pământ. Am întâlnit foarte puţini civili, iar cei pe care i-am văzut erau speriaţi, debusolaţi, neştiind încotro să o apuce. Am văzut soldaţi de toate felurile: adolescenţi imberbi împinşi de părinţi spre o carieră militară, tineri curajoşi care vorbeau cu respect de ţară şi democraţie, dar şi descreieraţi pentru care războiul era doar un prilej de a chinui, a omorî fără a fi tras la răspundere. Şi toate acestea în mai puţin de două săptămâni. Experienţe extreme condensate…

Aveam să plecăm spre Bagdad cu un impresionant convoi al puşcaşilor marini. Nu am avut loc decât în bena unui camion de mare tonaj.

— Domnilor reporteri, vă rog tare mult să nu staţi pe băncuţe pentru că vă rămân tărtăcuţele expuse şi, în această zonă, unul din două convoaie este atacat. Staţi întinşi pe spate, în benă. E cel mai sigur, ne-a zis şoferul maşinii.

Eram convinşi că, în câteva zeci de minute, vom ajunge în Zona Verde. Nu a fost să fie aşa. Cam după zece minute camionul s-a oprit. Ştiam că niciodată convoiul nu opreşte pe parcurs. Ne-am ridicat şi am văzut că maşinile ajunseseră la intrarea într-o mare bază a puşcaşilor marini de lângă Fallujah.

— Daţi-vă jos, domnilor! Rămânem peste noapte aici. Un convoi aflat în faţa noastră la câţiva kilometri a fost lovit puternic şi s-a luat hotărârea să rămânem aici, ne-a spus în fugă un militar.

— Până când? am întrebat.

— Până când ni se va ordona să plecăm, a zis soldatul şi a dispărut.

M-am uitat în jur şi am văzut că eram la intrarea în bază, acolo unde sunt descărcate camioanele cu provizii. Am descoperit un ofiţer care părea că se ocupă de coordonarea dispozitivului de pază. M-am dus, i-am arătat legitimaţia şi am cerut să intru în legătură cu cel care răspunde de presă în tabăra respectivă.

— Dau un telefon şi aranjez, mi-a spus tânărul şi a intrat într-o gheretă.

Liniştit, m-am aşezat lângă Dan, pe mormanul de bagaje, şi mi-am aprins o ţigară.

— Abia aştept să ne cazăm undeva, să facem un duş şi să scăpăm dracului de bagajele astea. Lada asta cu videofonul mi-a rupt spatele, mi se plânse Dan.

— Frate, eşti nebun. Lasă bagajele! Îţi dai seama? Vom face un duş fierbinte, vom avea mâncare caldă. E petrecere, i-am răspuns eu râzând tâmp cu gândul la condiţiile civilizate din tabără, condiţii care după Fallujah mi se păreau de hotel de cinci stele.

— Domnilor, nu aveţi voie în tabără. Comandantul mi-a comunicat că nu sunteţi americani şi nu aveţi ce căuta. Veţi dormi aici, la poartă, cu şoferii camioanelor de aprovizionare, mi-a comunicat sec ofiţerul pe care-l rugasem să ia legătura cu cei de la presă.

— Domnule, dumneata vezi legitimaţia semnată de cei de la Centrul de Presă. Ce dracu’ contează dacă sunt american sau român? Tabăra asta este a Coaliţiei internaţionale. Noi suntem acreditaţi pe lângă Coaliţie. Ce e aşa de greu? Dă-mi să vorbesc cu comandantul.

— Cu tot respectul, domnule, nu ridicaţi tonul la mine! Comandantul nu vrea să vorbească cu dumneavoastră.

Simţeam că-mi explodează capul. Am luat telefonul prin satelit şi am sunat la centrul de presă din Bagdad. Mă înecam de furie. I-am explicat şefului că un colonel nazist nu ne lasă în bază pentru că nu suntem americani.

— Este revoltător, mi-a zis ofiţerul. Se va rezolva imediat. Mii de scuze. Unde sunteţi exact?

— Suntem chiar la intrarea în bază.

În mai puţin de zece minute, un Humvee frâna lângă mormanul nostru de bagaje. Din maşină săriră o femeie căpitan şi un bărbat locotenent.

— Vă rugăm să ne scuzaţi. Suntem ofiţerii de relaţii publice din bază. Am fost sunaţi de la Bagdad. Regretăm cele întâmplate. Comandantul este un tip mai dificil. Haideţi să vă ajutăm cu bagajele, a zis femeia pe nerăsuflate şi, până să apuc să spun ceva, ea şi celălalt ofiţer au început să încarce în maşină rucsacurile noastre.

Pe toată durata drumului până la locul unde erau cazaţi jurnaliştii în tranzit, cei doi americani nu au făcut decât să-şi ceară scuze în fel şi chip.

— În acest cort veţi sta dumneavoastră. Mai sunt câţiva jurnalişti în trecere. Băile sunt aproape, la 50 de metri în stânga, iar cantina este cam la două sute de metri, ne făcu femeia o scurtă prezentare a bazei.

— Aveţi legitimaţii şi puteţi merge neînsoţiţi în aceste locuri. Până una-alta, noi ne interesăm de un convoi cu care să plecaţi cât mai repede la Bagdad.

— Ce dobitoc e comandantul bazei acesteia, îmi zise Dan, în timp ce ofiţerii ieşeau din cort. Auzi tu, nu avem paşapoarte americane… Dar când mor ăia cu paşapoarte româneşti p-aci sau prin Afganistan nu mai are probleme cu cetăţenia! Un cretin!

— Hai, nu-ţi mai face inimă rea, încercam eu să-l liniştesc. Gândeşte-te: duş şi mâncare caldă…

În curând, aveam să ne bucurăm, într-adevăr, din plin de condiţii civilizate. Chiar mai mult decât speram. Iniţial, am crezut că a doua zi urma să plecăm spre Bagdad. Din cauza luptelor din regiune, am fost obligaţi să stăm în acel cort încă vreo patru zile. Singura parte bună a nedoritului răgaz a fost că l-am cunoscut pe unul dintre cei mai titraţi fotografi ai agenţiei Getty, Chris Hondros. Într-una din zile, Chris m-a chemat în cort şi mi-a arătat nişte fotografii.

— Te rog să nu vorbeşti despre ele cu nimeni! Dacă ar şti ăştia de ele, mi le-ar şterge, îmi zise Chris, arătându-mi nişte cadre prinse în timpul unei patrule prin Tal Afar.

Erau imagini dramatice. Un soldat ţinea de după umeri o fetiţă irakiană plină de sânge care urla. În alte cadre apărea o maşină făcută zob de tirurile armelor automate.

Ce se întâmplase, de fapt? La un punct de control, soldaţii au mitraliat un vehicul care nu oprise la semn. Şoferul pur şi simplu nu văzuse. În automobil era o familie irakiană: tata, mama şi doi copii, un băieţel şi o fetiţă. Părinţii fuseseră ucişi pe loc, iar băieţelul – rănit grav în abdomen. Fetiţa era singura care scăpase de gloanţe… Chris făcuse fotografiile pe ascuns. Acum, stau şi mă gândesc că am fost primul care a văzut acele imagini ce ulterior aveau să fie premiate şi aveau să facă înconjurul pământului. Chris era şi atunci unul dintre cei mai titraţi fotografi de război americani. Cu un an înainte, fusese nominalizat la Pulitzer.

Întâlnirea cu el a fost singura întâmplare plăcută de care am avut parte în acea bază. În rest, patru zile am mâncat, am zăcut în pat, am stat pe net şi am aşteptat cu nerăbdare să ne întoarcem acasă. Lucru care s-a şi întâmplat până la urmă. O deplasare de două săptămâni a durat o lună, dar, până la urmă, totul a ieşit bine. Cu răbdare, mult tutun şi şi mai mult noroc reuşiserăm încă o dată să ne întoarcem cu bine acasă. Nu cu mâna goală, ci cu câteva reportaje în premieră pentru România.