E.T.A. Hoffmann, Nußknacker und Mausekönig

© 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7754-2

ISBN PDF: 978-973-46-7755-9

ISBN print: 978-973-46-7764-1

Ilustrații: Teodora și Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ERNST THEODOR WILHELM HOFFMANN (1776-1822), cunoscut ca E.T.A. Hoffmann, a fost unul dintre cei mai importanți scriitori romantici germani. A publicat numeroase povești și povestiri, în care conturează lumi fantastice, pline de imaginație sau încărcate de o atmosferă sumbră. Cele mai cunoscute sînt: Elixirele diavolului, Urciorul de aur, Spărgătorul-de-Nuci și Regele Șoarecilor, Părerile despre viață ale motanului Murr. Scrierile sale au inspirat creații muzicale celebre: baletul Spărgătorul de nuci de Piotr Ilici Ceaikovski, Kreisleriana de Robert Schumann, baletul Coppélia de Léo Delibes, opera Povestirile lui Hoffmann de Jacques Offenbach.

n ajunul Crăciunului, cât e ziua de lungă, copiilor medicului consilier Stahlbaum nu le era deloc îngăduit să intre în odaia de mijloc, şi cu atât mai puţin alături, în salon. Strânşi unul într-altul, Fritz şi Maria şedeau ghemuiţi într-un ungher al cămăruţei din fund. Se întunecase de-a binelea, şi pe copii i-a cuprins teama, căci, aşa cum se întâmpla de obicei în această zi, au fost lăsaţi fără lumină.

Pe şoptite, Fritz dezvălui surioarei sale (care abia împlinea şapte ani) cum că în odăile încuiate ar fi auzit, încă dis-de-dimineaţă, foşnete, hârşâieli şi uşoare pocnete, şi că nu de mult s-ar fi strecurat în casă un om mărunt şi tare misterios, purtând sub braţ o cutie mare. Despre acesta, el ştie însă foarte bine că nu e altul decât naşul Drosselmeier. De bucurie, Maria bătu din palmele-i mici şi strigă:

— Ce minunăţie o mai fi născocit pentru noi naşul Drosselmeier? Consilierul de curte Drosselmeier nu era un bărbat frumos; mic şi sfrijit, avea un obraz adânc brăzdat, un mare petic negru în locul ochiului drept şi păr deloc, din care pricină purta o foarte frumoasă perucă albă care, ce credeţi, era de sticlă, o adevărată operă de artă. De altfel, naşul însuşi era un maestru în felul său; se pricepea până şi la ceasuri, ba ştia chiar să le şi facă. Atunci când la Stahlbaum acasă se îmbolnăvea una din frumoasele pendule şi nu mai voia să cânte, venea naşul Drosselmeier, îşi scotea peruca de sticlă, dezbrăca hăinuţa lui galbenă şi-şi punea un şorţ albastru. Apoi scormonea ceasul cu unelte atât de ascuţite, încât pe micuţa Maria o cuprindea o adevărată jale. Dar asta nu-i pricinuia nici un rău pendulei, dimpotrivă, ea se înviora şi începea îndată să zbârnâie, să bată şi să ticăie veselă, spre bucuria tuturora.

Ori de câte ori venea, naşul avea în buzunar câte ceva pentru copii: ba un omuleţ caraghios ce-şi rostogolea ochii şi făcea plecăciuni, ba o cutie din care sărea o păsărică, ba altele. De Crăciun însă el meşterea de obicei cu multă trudă o operă de artă atât de preţioasă, încât, deşi o dăruia copiilor, părinţii grijulii o luau de îndată în păstrare.

— Ce minunăţie o mai fi făcut nenea Drosselmeier pentru noi?! exclamă Maria.

Fritz era de părere că, de data asta, nici n-ar putea fi vorba de altceva decât de o cetate în care tot felul de soldaţi tare chipeşi au să mărşăluiască încoace şi încolo şi au să facă instrucţie. Apoi au să vină alţi soldaţi, care au să încerce să se strecoare în cetate. Iar soldaţii dinăuntru au să tragă vitejeşte cu tunurile, aşa de tare, de o să se cutremure pământul.

Nu, nu, îl întrerupse Maria, naşul mi-a vorbit de o grădină frumoasă. Acolo se află un lac mare, pe care alunecă lebede minunate, cu salbe de aur la gât, şi cântă cele mai încântătoare melodii. Pe urmă, o fetiţă vine din parc la marginea lacului, cheamă lebedele şi le hrăneşte cu marţipan dulce.

— Lebedele nu mănâncă marţipan, i-o tăie Fritz, şi un parc întreg nu poate să facă nici măcar nenea Drosselmeier. Apoi continuă: De fapt, nu prea ne alegem cu mare lucru din jucăriile lui; ni le iau de îndată ce le primim; aşa că cele dăruite de tata şi de mama îmi sunt mult mai dragi, fiindcă măcar le putem păstra şi putem face ce vrem cu ele.

Apoi copiii făcură tot soiul de presupuneri în legătură cu jucăriile pe care aveau să le primească.

Maria era de părere că mamzel Trudchen, păpuşa cea mare, s-a schimbat mult, căci, mai stângace ca oricând, cade în fiecare clipă pe podea, rămânând totdeauna cu câte o urmă urâtă în obraz; cât despre curăţenia rochiţelor, nici să nu mai vorbim – mustrările cele mai aspre nu mai ajută la nimic.

În schimb, Fritz o încredinţă că ar trebui să-şi întregească herghelia cu un roib zdravăn şi că trupelor sale le lipseşte cu desăvârşire cavaleria, lucru de altfel bine cunoscut de tata.

De bună seamă, copiii ştiau că părinţii le cumpăraseră tot felul de daruri frumoase, pe care acum le pregăteau pentru ei. Micuţa Maria rămase pe gânduri în vreme ce Fritz mormăi:

— Eu aş vrea totuşi nişte husari şi un roib!

Se întunecase de-a binelea. Lipiţi unul de altul, Fritz şi Maria nu îndrăzneau să mai rostească nici un cuvânt. În clipa aceea răsună limpede un sunet cristalin: cling-cling, cling-cling. Uşile săriră în lături şi din odaia cea mare năvăli o lumină atât de puternică, încât copiii rămaseră încremeniţi în prag, exclamând uimiţi: „A!“.

Tata şi mama se îndreptară spre uşă şi, luându-i pe copii de mână, le spuseră:

— Veniţi, hai veniţi, dragi copii!

Darurile

ă adresez ţie, mult iubite cititor sau auditor – Fritz, Theodor, Ernst, ori cum te-i fi chemând –, şi te rog să-ţi aduci aminte cât mai bine de ultimul tău pom de Crăciun, împodobit sărbătoreşte cu fel de fel de daruri. De bună seamă că atunci îţi vei putea închipui cum copiii s-au oprit în prag, muţi de uimire, cu ochi strălucitori, şi cum de-abia după un răstimp Maria a izbutit să exclame, oftând adânc:

— Vai, ce frumos, vai, ce frumos!

Iar Fritz încercă cu mult succes câteva tumbe.

E drept că şi copiii fuseseră, desigur, foarte cuminţi şi ascultători în tot cursul anului, căci niciodată nu au primit atâtea lucruri frumoase şi încântătoare ca acum.

Bradul înalt de pe masa din mijlocul camerei gemea de mere aurite şi argintate, iar pe toate ramurile crescuseră, asemenea mugurilor şi bobocilor, migdale zaharisite, bomboane poleite şi tot soiul de alte dulciuri îmbietoare. Dar ce avea mai frumos bradul minunat erau sutele de lumânărele, sclipind ca stelele în ramurile sale, iar el însuşi, iluminându-se şi luminând, îmbia prietenos copiii să-i culeagă bobocii şi fructele. În jurul pomului, toate străluceau în culori vii, încântătoare – şi erau atâtea… cine le-ar fi putut zugrăvi!

Maria zări păpuşi graţioase, tot felul de jucării mici, îngrijit lucrate, dar, dintre toate, lucrul cel mai atrăgător era o rochiţă de mătase, frumos împodobită cu panglici de toate culorile, atârnată în aşa fel pe umeraş, în faţa Mariei, încât fetiţa o putea privi din toate părţile, lucru pe care de altfel îl făcu pe dată, exclamând mereu:

— O, frumoasa, draga mea rochiţă! Şi pe asta am s-o pot îmbrăca, am s-o îmbrac chiar eu?!

Între timp, înconjurând de trei-patru ori masa, Fritz încercase în galop şi în trap noul roib, pe care îl găsise într-adevăr înşeuat lângă pom. Descălecând, spuse că roibul ar fi o bestie sălbatică, dar nu face nimic, o să ştie el să-l strunească. Apoi trecu în revistă noul escadron de husari îmbrăcaţi tare mândru, în auriu şi roşu, purtând arme numai de argint şi călărind nişte cai albi, atât de strălucitori, încât mai că te puteai gândi că şi ei sunt de argint curat.

Ceva mai potoliţi, copiii tocmai voiau să se repeadă la cărţile cu poze, gata deschise ca ei să poată privi tot soiul de flori frumoase, de oameni, ba chiar şi copii drăguţi şi jucăuşi – toate înfăţişate atât de firesc, de ziceai că trăiesc şi vorbesc cu adevărat. Da, copiii tocmai aveau de gând să se repeadă la aceste cărţi minunate, când clopoţelul mai sună o dată.

Ei ştiau că acum naşul Drosselmeier le va împărţi daruri, şi alergară la masa aşezată lângă perete. Paravanul după care naşul stătuse atâta vreme ascuns a fost repede dat la o parte. Şi ce le-a fost dat copiilor să vadă!

Pe o pajişte verde, presărată cu flori multicolore, se înălţa un castel fermecător, cu ferestre argintii şi turnuri de aur. În cameră plutea cântecul sfios al unui carillon¹. Uşile şi ferestrele castelului se deschiseră, lăsând să se vadă cum se plimbă prin săli perechi pe cât de mici, pe atât de graţioase, domni purtând pălării cu pene şi doamne cu rochii lungi cu trenă. În sala de mijloc, ce părea cuprinsă de flăcări – de atâtea lumânărele care ardeau în candelabrele lor de argint copii în hăinuţe şi rochiţe scurte se-nvârteau în ritmul melodiei. Un domn cu o manta ca smaraldul privea deseori printr-o fereastră, făcea semne cu mâna şi dispărea din nou. Însuşi naşul Drosselmeier, nu mai mare decât degetul mic al tatei, apărea din când în când jos, la uşa castelului, şi intra iar.

Proptit cu coatele pe masă, Fritz a privit o vreme frumosul castel şi figurinele care se plimbau şi dănţuiau şi zise apoi:

— Nene Drosselmeier, lasă-mă şi pe mine să intru o dată în castelul tău!

Consilierul de curte îl lămuri că aceasta ar fi peste putinţă. Avea şi dreptate, căci Fritz era nesăbuit: auzi, să intre într-un castel care, cu turnurile sale aurite cu tot, nu era nici cât el de înalt! Şi Fritz recunoscu acest lucru. Dar, după o vreme în care, mereu în acelaşi chip, doamnele şi domnii se plimbau de colo-colo, copiii se jucau, omul ca smaraldul privea prin aceeaşi fereastră, naşul Drosselmeier ieşea pe aceeaşi uşă, Fritz strigă nerăbdător:

— Nene Drosselmeier, hai, ieşi odată şi pe uşa de colo!

— Asta nu se poate, dragă Fritz, îi răspunse consilierul de curte.

— Ei, atunci fă-l odată, continuă Fritz, fă-l odată pe omul verde, care se uită afară, să se plimbe cu ceilalţi.

— Nici asta nu-i cu putinţă, răspunse din nou consilierul de curte.

— Atunci să coboare copiii, strigă Fritz, vreau să-i privesc mai de aproape.

— Ei, toate astea sunt cu neputinţă, zise Drosselmeier, pierzându-şi răbdarea, aşa cum a fost făcută, aşa trebuie să rămână maşinăria.

— Aşa-a-a?! se miră Fritz lungind vorba. Toate astea nu sunt cu putinţă? Ascultă, nene Drosselmeier, dacă flecuşteţele tale cele împopoţonate, din castel, nu sunt în stare să facă altceva decât mereu şi mereu acelaşi lucru, atunci nu fac nici două parale şi nu prea mă omor eu după ele. Nu. Atunci îmi sunt mai dragi husarii mei. Ăştia trebuie să mărşăluiască înainte şi înapoi, după cum vreau eu, şi nici nu stau închişi în vreo casă.

Zicând acestea, o zbughi la pomul de Crăciun, puse escadronul său de cavalerie să tropăie de colo până colo, să facă întoarceri, şarje şi să tragă cu puşca după pofta inimii sale. Maria se îndepărtase şi ea, tiptil. Se săturase repede privind păpuşile cum se plimbă întruna în castel, dar fiind mai ascultătoare şi mai bună, nu voise s-o arate atât de făţiş ca fratele ei.

Cam supărat, consilierul de curte spuse părinţilor:

— O operă atât de măiastră nu e de nasul unor copii neînţelegători. O să-mi împachetez iar castelul.

Dar mama se apropie de el şi îl rugă să-i arate interiorul maşinăriei şi iscusitul angrenaj, chibzuit cu cea mai mare iscusinţă, prin care erau puse în mişcare micile păpuşi. Consilierul desfăcu şi apoi refăcu totul. În felul acesta, el se înveseli iarăşi şi dărui copiilor câţiva omuleţi cafenii, cu feţele, mâinile şi picioarele aurite. Spre bucuria lui Fritz şi a Mariei, erau cu toţii din Thom şi miroseau foarte plăcut şi îmbietor a turtă dulce. Sora lor, Luise, îmbrăcase la dorinţa mamei frumoasa rochie pe care o căpătase, şi era tare drăgălaşă. Când i se ceru să-şi pună şi ea rochiţa, Maria răspunse că ar mai vrea să privească puţin. Acest lucru i-a fost îngăduit cu dragă inimă.

1. Ceas cu anumite sunete muzicale plăcute; maşinărie muzicală (n.tr.).