Volum coordonat de

Hanibal Dumitraşcu

Consilierea în asistenţa socială

 POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3224-4

ISBN PDF: 978-973-46-3225-1

ISBN print: 978-973-46-3068-4

Foto copertă: © Lisa F. Young/Dreamstime.com

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

HANIBAL DUMITRAŞCU este conferenţiar universitar în cadrul Departamentului de Asistenţă Socială al Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti. Este titular al cursurilor „Consiliere în asistenţa socială” şi „Psihoterapii individuale şi de grup”; unul dintre coordonatorii masterului „Consiliere în asistenţa socială” din cadrul aceluiaşi departament. A colaborat şi a fost profesor asociat la universităţi importante din România: Universitatea de Medicină „Carol Davila” din Bucureşti, Universitatea „Titu Maiorescu” din Bucureşti, Universitatea Ecologică din Bucureşti.

Doctor în sociologie al Universităţii din Bucureşti, are studii postuniversitare în domeniile asistenţei sociale şi psihoterapiei realizate în cadrul programului TEMPUS: în 1993 la Institutul Universitar din Sitard, Olanda; în 2001 la Clinica Universitară pentru Alzheimer a Universităţii de Medicină din Toulouse, Franţa.

Absolvent al Facultăţii de Psihologie a Universităţii din Bucureşti, Hanibal Dumitraşcu este psiholog clinician. Membru al Asociaţiei Psihologilor din România, al Societăţii Sociologilor din România şi al Asociaţiei Internaţionale a Şcolilor de Asistenţă Socială. Este membru fondator şi a fost director executiv al Asociaţiei Bolnavilor de Cancer, Bucureşti, membru fondator al Federaţiei Asociaţiilor Bolnavilor de Cancer din România, membru fondator şi director executiv al asociaţiei Grupul de suport psihosocial pentru bolnavii cronici. A publicat numeroase articole şi studii ştiinţifice în domeniul consilierii în asistenţa socială şi în cel al psihoterapiei în reviste de specialitate precum: Revista de Asistenţă Socială, Protec]ia social\ a copilului, Revista de sănătate mentală, Sociologie Românească ş.a. Este autor al volumelor de specialitate: Ceilalţi şi revoluţia liniştită: o incursiune psihosocială prin universul problematic al persoanelor cu tulburări mentale (2004); Consilierea comportamentelor umane adictive (2005); Dezvoltarea umană (2006).

MONICA ALEXANDRU este doctor în sociologie, lector universitar la Departamentul de Asistenţă Socială din cadrul Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti. Susţine cursuri şi seminarii pe următoarele domenii de interes: „Asistenţa socială a persoanelor traficate”, „Victimele traficului de fiinţe umane: servicii şi intervenţii specializate”, „Teoria şi practica consilierii antidrog”, „Politici sociale de prevenire a consumului de droguri”, „Asistenţa socială bazată pe evidenţe”, „Legislaţie în asistenţa socială”, „Victimologie, coaching şi mentorat în practica asistenţei sociale”. A participat în echipe multidisciplinare la studii în domeniul serviciilor sociale. Este autor al lucrării Reforma sistemului de protecţie a copilului şi familiei în România (2008) şi coautor al mai multor volume colective. A publicat articole în reviste de specialitate şi suporturi de curs. A participat în calitate de cercetător/consultant la numeroase cercetări ştiinţifice şi proiecte de cercetare în domeniul asistenţei sociale.

IOAN DURNESCU, doctor în sociologie, este lector în cadrul Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti, titular al cursurilor de „Asistenţă socială în penitenciar”, „Modele de practică în probaţiune”, „Metode şi tehnici de lucru cu infractorii” etc. Este absolvent al Facultăţii de Filosofie, specializarea Asistenţă socială, din cadrul Universităţii „Al.I. Cuza” din Iaşi (1997), al Facultăţii de Drept, Universitatea din Craiova (2005), şi al Masterului de politici sociale, Universitatea din Bucureşti (1999). Este autor şi coautor a numeroase volume colective şi articole pe teme din domeniul probaţiunii şi asistenţei sociale în penitenciar, dintre care amintim: Asistenţa socială în penitenciar (Editura Polirom, Iaşi, 2009) şi Probaţiunea. Teorii, legislaţie şi practică (Editura Polirom, Iaşi, 2011). Este editor al European Journal of Probation (www.ejprob.eu) şi membru în consiliile editoriale ale mai multor reviste de specialitate.

ADINA DUŢĂ este doctor în sociologie, în prezent profesor asociat în cadrul Catedrei de Asistenţă Socială a Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti. Susţine seminarii şi laboratoare, pe temele: „Metode şi tehnici de asistare socială în grup şi comunitate”, „Asistenţa socială a persoanelor delincvente”, „Coaching şi mentorat în asistenţa socială”, „Psihologia comportamentului infracţional”. De asemenea, este preşedinte şi coordonator de programe al Asociaţiei pentru Femeile cu Adicţii din România. A efectuat un stagiu de pregătire în cadrul programului Erasmus în Franţa, în domeniul adicţiilor (în servicii de harm reduction şi comunitate terapeutică). A publicat articole de specialitate, între care: „Nevoia de servicii pentru prevenirea recăderii în consum de drog după eliberarea din penitenciar”, Revista de Asistenţă Socială, nr. 1-2, 2008; „Recăderea condamnaţilor eliberaţi. Răspuns instituţional”, Probation Junior, vol. 1, nr. 2, 2010.

CĂTĂLINA ELENA FLOREA este director executiv al Asociaţiei Telefonul Copilului, în această calitate asigurând managementul şi coordonarea întregii activităţi a organizaţiei. În cadrul asociaţiei se realizează activităţi de informare, consiliere, îndrumare şi monitorizare a cazurilor înregistrate prin intermediul call center-ului 116.111, dedicat protecţiei şi promovării drepturilor copilului (116.111 este numărul armonizat european pentru telefonul copilului, iar în România acest serviciu este gestionat de Asociaţia Telefonul Copilului). Este membru asociat al Alianţei Internaţionale Child Helpline International (CHI).

SANDA LUMINIŢA MIHAI, doctor în sociologie, este în prezent lector în cadrul Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti. Este titular al cursurilor „Psihopatologie, consiliere şi terapie de familie”, „Terapia şi asistenţa persoanelor toxicodependente”. Absolventă a Institutului de Medicină şi Farmacie „Carol Davila” din Bucureşti (1981) şi a masterului „Managementul serviciilor sociale şi de sănătate” la Universitatea din Bucureşti, este medic primar de neurologie şi psihiatrie a copilului şi adolescentului. Îşi desfăşoară activitatea clinică în cadrul Spitalului de Psihiatrie Titan „Dr. Constantin Gorgos” din Bucureşti. Este psihoterapeut, formator şi supervizor în terapia de familie, având certificat european de psihoterapeut. Este formator în prevenirea şi tratamentul persoanelor toxicodependente.

ECATERINA MORAR este doctor în psihologie, specializarea antropologie. În prezent este profesor în cadrul Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti, titular al cursurilor „Introducere în psihologia generală”, „Modele antropologice şi natura, prevenirea violenţei”, „Etica profesională şi a afacerilor”, „Antropologie politică şi culturală”, „Principii deontologice ale profesiilor”, „Aspecte deontologice în procesul consilierii”, „Psihologia cuplului şi psihosexologie”. Autor şi coautor al unui număr semnificativ de cărţi, cursuri universitare, precum şi studii şi articole în reviste de specialitate în limbile română, franceză şi engleză: Revista de Psihologie, Studii şi Cercetări de Antropologie, Annuaire Roumain d’Anthropologie, Revista de filosofie, Analele Universităţii din Bucureşti, Alternative, Europa, Continent din Sibiu, Caiete critice, Edu World 2006, Edu World 2008, Revista de Asistenţă Socială, Social Change Review.

GHEORGHIŢA NISTOR, doctor în sociologie, în prezent este conferenţiar universitar în cadrul Departamentului de Asistenţă Socială al Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti, pe următoarele domenii de interes ştiinţific: „Asistenţa socială a familiei şi copilului”, „Psihologie socială şi organizaţională”, „Politici sociale”, „Deontologie, etică în domeniul asistenţei sociale”.

Este membru în Colegiul ştiinţific şi colaborator permanent al revistei Protecţia socială a copilului, revistă de pedagogie şi asistenţă socială editată de Federaţia Internaţională a Comunităţilor Educative – FICE România. A coordonat şi participat la proiecte de cercetare în cadrul Programului Leonardo Da Vinci, Programului RELANSIN şi Programului AGRAL. A colaborat în echipe de cercetare la peste 12 proiecte din domeniul asistenţei sociomedicale. Este autor şi coautor al mai multor volume de specialitate, între care: Motivaţie şi comportament de risc. Studiu de caz – transporturile (2005), Dicţionar de asistenţă socială (în colab., 2010), Children Facing Vulnerable Social and Educational Environments. Values, Experiences, Practices (în colab., 2008). Este autorul unor suporturi de curs şi articole publicate în reviste de specialitate. Este membru al următoarelor asociaţii profesionale: Asociaţia Română pentru Promovarea Asistenţei Sociale, Asociaţia Sociologilor din România, Federaţia Internaţională a Comunităţilor Educative – FICE România.

GABRIEL OANCEA este doctor în sociologie. A absolvit Facultatea de Drept din cadrul Universităţii din Bucureşti (1999). Este coautor al studiului „Comunităţi ascunse – Ferentari”, 2004. De asemenea, a publicat articole în Revista de Asistenţă Socială („Coping strategies and Defense Mechanisms Adopted by Women Inmates Who Have Killed Their Intimates”, „Spre o evaluare a percepţiei judecătorilor cu privire la activitatea serviciilor de probaţiune”) şi în Revista de Psihologie („La délinquance juvénile comme phénomène social indésirable. Au-delà de la réalité statistique”).

ANA RĂDULESCU este doctor în sociologie, conferenţiar universitar la Departamentul de Asistenţă Socială din cadrul Facultăţii de Sociologie şi Asistenţă Socială, Universitatea din Bucureşti. Este titular al următoarelor cursuri universitare: „Managementul de caz în asistenţa socială”, „Violenţa domestică”, „Structura sistemului de asistenţă socială”, „Reţeaua de asistenţă socială”, „Politici pentru familie şi copil”, „Abuzul asupra copilului”, „Politici de suport al victimelor”. Este autor sau coautor al volumelor: Violenţa asupra femeii (2008), Vizibilitatea şi conştientizarea violenţei (2008), Social Work Making a World of Difference (Berna, 2006). A publicat articole în reviste de specialitate recunoscute sau în volumele unor manifestări ştiinţifice internaţionale.

DANIELA-TATIANA ŞOITU este doctor în sociologie, cu o lucrare pe tema „Forme specifice de intervenţie în protecţia persoanelor de vârsta a treia”. În prezent este conferenţiar universitar la Facultatea de Filosofie şi Ştiinţe Social-Politice din cadrul Universităţii „Al.I. Cuza” din Iaşi. Autor al volumului Vârsta a treia (2006) şi coautor al volumului Sociologia populaţiilor vulnerabile. Teorie şi metodă (2004), prin studiile „Fenomenul îmbătrânirii din perspectivă teoretică”, „Medierea conflictelor în asistenţa socială”. A publicat articole în reviste cotate CNCSIS şi în reviste de specialitate de circulaţie internaţională, precum şi studii incluse în volumele unor manifestări ştiinţifice internaţionale. De asemenea, a participat la diferite proiecte de cercetare-dezvoltare-inovare desfăşurate pe bază de contract/grant şi la elaborarea unor cursuri şi manuale universitare.

IOANA CAMELIA VLAD este absolventă a Facultăţii de Sociologie şi Psihologie a Universităţii „Spiru Haret” din Bucureşti. În anul 2010 a obţinut licenţa în ştiinţele educaţiei la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei din cadrul Universităţii din Bucureşti, cu o lucrare despre „Rolul profesorului şi al şcolii în orientarea carierei adolescenţilor”. A urmat studii de masterat la Facultatea de Sociologie şi Asistenţă Socială a Universităţii din Bucureşti. În prezent lucrează în cadrul comunităţii neoprotestante, fiind consilier educaţional vocaţional pentru adolescenţi şi tineri.

SMARANDA WITEC este asistent universitar doctorand la Facultatea de Sociologie şi Asistenţă Socială din cadrul Universităţii din Bucureşti. Este titular al cursurilor „Asistenţă socială a refugiaţilor”, „Asistenţa refugiaţilor şi a comunităţilor multietnice”, „Etică şi deontologie în probaţiune”, „Deontologie profesională în asistenţa socială”, „Valori şi etică în asistenţa socială”. Este absolventă a Facultăţii de Sociopsihopedagogie, specializarea Asistenţă Socială, şi a masterului de Administrare comunitară a justiţiei, Universitatea din Bucureşti. Este coautor al volumelor Asistenţa socială a grupurilor de risc (Editura Polirom, Iaşi, 2010) şi Probaţiunea. Teorii, legislaţie şi practică (Editura Polirom, Iaşi, 2011) şi autor a numeroase rapoarte de cercetare, studii şi articole de specialitate pe teme legate de protecţia copilului, asistenţa delincvenţilor, solicitanţilor de azil şi refugiaţilor. Este expert, formator naţional şi internaţional, având o bogată experienţă în elaborarea, dezvoltarea şi implementarea de programe şi proiecte în asistenţa refugiaţilor, delincvenţă, sistemul penitenciar, antreprenoriat, leadership, nevoile emergente ale copiilor şi tinerilor, formator de formatori specializat în servicii sociale şi protecţia copilului, precum şi în formarea profesioniştilor în asistenţă socială.

Cuvânt înainte

Acest volum reprezintă strădania unor specialişti în domeniul consilierii în asistenţa socială, universitari şi practicieni, de a oferi o perspectivă teoretică şi practică actuală asupra problemelor specifice domeniului.

Grupul-ţintă al acestui volum colectiv îl reprezintă specialiştii din aria asistenţei sociale şi studenţii facultăţilor de profil.

Intenţia autorilor a fost aceea de a pune în discuţie şi de a clarifica atât cadrul teoretic şi metodologic al activităţii de consiliere în asistenţa socială, cât şi mijloacele, instrumentele practice de suport şi asistenţă pe care aceasta le are la îndemână.

Activitatea de consiliere în asistenţa socială este un efort specializat realizat de profesionişti în domeniul asistenţei sociale, capabili să răspundă nevoilor şi problemelor cu care se confruntă clienţii lor. Demersul de suport şi intervenţie al activităţii de consiliere în asistenţa socială are în vedere toate acele persoane şi grupuri aflate în dificultate din punct de vedere psihosocial, care nu reuşesc să rezolve singure problemele cu care se confruntă. El este realizat de consilierul asistent social şi, fiind un efort complex, determină un angajament specializat al acestuia, în vederea satisfacerii nevoilor concrete ale clientului.

În volum sunt precizate competenţele necesare asistentului social în calitate de consilier şi sunt indicate clar graniţele etice ale demersului său, astfel încât să fie pregătit într-un mod legitim şi adecvat atunci când se angajează în această activitate.

Domeniile de interes teoretic şi practic ale activităţii de consiliere în asistenţa socială sunt reprezentate de situaţiile de risc şi vulnerabilitate ale indivizilor şi grupurilor sociale, de acele situaţii de criză pe care clienţii le parcurg în experienţele lor de viaţă. Iată de ce veţi regăsi aici modele de suport şi intervenţie ale activităţii de consiliere în asistenţa socială, pe direcţii variate şi complexe, de la aspectele psihologice şi psihoterapeutice, la cele privind traficul de persoane, probaţiunea sau asistenţa refugiaţilor.

Sperăm că demersul autorilor va constitui, în acest fel, un ghid util, atât teoretic, etic, cât şi practic, pe care specialiştii din domeniul activităţii de consiliere în asistenţa socială îl vor putea folosi. De asemenea, avem speranţa că studenţii la asistenţă socială şi îndeosebi studenţii masteranzi vor avea un real beneficiu ca urmare a utilizării acestor studii realizate de specialişti consacraţi în domeniu.

În calitate de coordonator al volumului, le mulţumesc celor care, prin strădanie şi efort personal, au contribuit la realizarea lui, astfel încât domeniul activităţii de consiliere în asistenţa socială să fie mai bine conturat sub aspect teoretic, metodologic şi practic.

Hanibal Dumitraşcu

august 2012, Bucureşti

Partea I

Cadrul teoretic şi etic al activităţii de consiliere în asistenţa socială

Capitolul 1

Etică şi valori în practica consilierii în asistenţa socială

Gheorghiţa Nistor

1.1. Etica şi morala: analiză conceptuală, elemente structurale

1.1.1. Etică, morală şi deontologie: o analiză conceptuală

Orice profesie se caracterizează printr-o serie de principii, de valori, un cod al moralei ce reglementează conduita profesională a practicianului sau specialistului.

ETICA a fost definită ca fiind „sistemul sau codul moral al unei anumite persoane, religii, grup sau profesie (moralitatea fiind legată de rezolvarea sau capacitatea de a realiza distincţia dintre bine şi rău în comportament)” (Bloch, Chodoff, 2000, p. 145). Etica se ocupă de studiul principiilor, normelor şi valorilor morale, de studiul originii, dezvoltării şi justificării conţinutului lor. Ea reprezintă teoria sau studiul filosofic al moralei şi este definită drept „filosofia binelui sau ştiinţa moralei” (Morar, 2006).

Mai este denumită şi filosofie morală şi alcătuieşte împreună cu filosofia politică ceea ce se numeşte filosofie practică.

Etica a apărut încă din Antichitate ca o parte componentă a doctrinelor filosofice, doctrine care au elaborat şi dezvoltat o problematică tradiţională: definirea şi determinarea noţiunilor de bine (rău), datorie, virtute, fericire etc.

Cuvântul „etică” derivă din grecescul ethicos, ethos care înseamnă „natură”, „dispoziţie”; acest concept poate fi folosit în sens filosofic şi/sau practic (Bloch, Chodoff, 2000). În primul sens vorbim despre o ramură a filosofiei, filosofia morală. Aceasta studiază sistematic conduita umană raportată la justeţea sau injusteţea acţiunilor.

Filosoful moral lucrează cu concepte evaluative ca bine sau rău, drept sau nedrept, dreptate, datorie, obligaţie etc. şi arată cum se poate ajunge la judecăţi de valoare, dovedind acest lucru prin practică. De exemplu, atunci când oamenii optează pentru o acţiune sau alta, iar activităţile lor nu sunt complet interzise, se ridică întrebarea dacă acţiunea aleasă este cea bună sau cea rea, cea dreaptă sau cea nedreaptă.

Un alt concept ce trebuie clarificat este cel cu privire la morală şi, respectiv, conştiinţa morală.

MORALĂ, MORALITATE provin din latinescul mos, mores – „obicei”, „datină”, „obişnuinţă”.

Morala „reprezintă un ansamblu de norme de reglementare a comportamentului, fondate pe valorile de bine – rău, moral – imoral, cinste, corectitudine, responsabilitate, sinceritate, larg răspândite în cadrul unei colectivităţi, caracterizate printr-un grad ridicat de interiorizare şi impuse atât de propria conştiinţă (conştiinţă morală), cât şi de presiunea atitudinilor celorlalţi (opinie publică). În sfera moralei sunt cuprinse conştiinţa morală (convingeri, concepţii, valori, idealuri morale), norme sau principii morale şi relaţii morale, acestea din urmă fiind convertite în fapte şi acţiuni eficiente social” (Zamfir, Vlăsceanu, 1993, p. 368).

Moralitatea se referă „la gradul în care normele morale sunt respectate de către o persoană, un grup, o colectivitate” (Zamfir, Vlăsceanu, 1993). Se impune o distincţie între moravuri şi morală.

Moravurile reprezintă:

a.   „Un concept cu o tentă mai largă, mai generală, el referindu-se la morală ca ansamblu de norme şi valori recunoscute şi impuse de către societate, la moralitate, ca grad de respectare a acestor norme în cadrul unei colectivităţi, precum şi la o serie de practici, moduri de comportare specifice respectivei comunităţi şi care sunt mai mult sau mai puţin formulate explicit ca norme morale, adesea ele fiind chiar opuse normelor şi valorilor formal şi general acceptate, dar sunt larg practicate (bacşişul, corupţia etc.)” (Zamfir, Vlăsceanu, 1993, p. 368).

b.   „Modele tradiţionale, relativ stabile de comportament, specifice unui grup etnic sau cultural, care sub forma unor obiceiuri, cutume sau ceremonialuri prescriu în detaliu ce anume şi cum trebuie făcut în diferite situaţii ce survin cu regularitate în viaţa cotidiană” (Zanc, Lupu, 2004, p. 13). Cele două concepte, etică şi morală, am putea spune că etimologic au acelaşi sens (vezi tabelul 1).

DEONTOLOGIE: un concept aflat în legătură directă cu etica profesională; etimologic provine din greacă: deon, deontos = „datorie”, „ceea ce se cade”, „ceea ce este necesar” şi logos = „ştiinţă”.

Cel care a utilizat prima dată termenul „deontologie” a fost Jeremy Bentham (1748-1832), în lucrarea Deontology or the Science of Morality – Deontologia sau ştiinţa moralei, apărută postum în 1834. Bentham defineşte adjectivul „deontologic” în sensul de ceea ce trebuie să fie, ceea ce trebuie respectat; el îl foloseşte ca opus adjectivului „ontologic”, care era folosit cu accepţiunea de ceea ce există, ceea ce este.

Definiţii:

1.   „Reprezintă un cod al moralei profesionale, al principiilor şi normelor morale specifice pe care le implică exercitarea unei anumite profesii; acesta poate fi scris sau transmis prin tradiţie, pe cale orală, şi acceptat de toţi practicienii unei profesii (de exemplu, jurământul hipocratic)” (Apostol et al., 1978).

2.   „Ansamblul regulilor după care se ghidează o organizaţie, instituţie, profesie sau o parte a acestora, prin intermediul organizaţiilor profesionale care devin instanţa de elaborare, aplicare şi supraveghere a aplicării acestor reguli” (vezi Mercier, 1999, apud Blebea Nicolae, Miroiu, 2001, p. 11).

Tabelul 1. Etica şi morala

ETICA MORALA

Etimologie comună

Ethos în greacă, mores în latină = moravuri, cutume, comportament

Definiţie originară

Greacă: reflecţie care ghidează acţiunea umană

Latină: impusă prin drept

Caracteristici

Fundament: libertatea judecăţii şi a acţiunii

Fundament: cod social = ansamblu de reguli la care trebuie să te supui pentru a fi admis într-o societate = evidenţă morală

Ipotetic (ipoteză care determină acţiunea)

Imperativ categoric (datoria)

Tu poţi, tu nu poţi

Trebuie, nu trebuie

Termen lung

Imediat

Bazându-se pe experienţă

Reguli care sunt impuse tuturor

Laică

Teocentrică

Distincţia între bun şi rău şi acţiunea în funcţie de ceea ce se consideră bun. Căutarea fericirii care culminează cu înţelepciunea.

Distincţia între bine şi rău şi acţiunea în funcţie de ceea ce se consideră conform.

Căutarea virtuţii care culminează cu sfinţenia.

Relativ

Absolut

Accesibil omului

Inaccesibil omului

Cum trebuie să trăiesc?

Ce trebuie să fac?

Valoare singulară de norme

Valoare universală a normelor

Fenomen

Noumen

Intenţia este primordială

Discuţie asupra finalităţii

Dă un sens lucrurilor pe care le fac prin alegerile făcute (valori, priorităţi)

Sens impus

Raţional

Rezonabil

Pervertire: egoismul

Pervertire: fanatismul (după Ballet, de Bry, 2001, p. 30)

Sursa: Crăciun, Morar, Macoviciuc, 2005, p. 9.

Deontologia se referă la aspectele/imperativele morale ale unei profesii, la normele şi valorile proprii. Membrii unei profesii nu se supun doar codului deontologic, ci şi normelor din jurisdicţia civilă şi penală. O definiţie generală include principiile, regulile şi normele de conduită profesională: „sarcina principală a deontologiei este de a stabili principii, reguli şi norme de conduită profesională, în cadrul diferitelor relaţii implicate în exercitarea unei profesii: relaţiile interne, specifice fiecărui gen de activitate profesionalizată, precum şi relaţiile externe, cu beneficiarii direcţi/indirecţi ai serviciilor/bunurilor realizate” (Sârbu, 1999, pp. 21-22).

Dacă ar fi să dăm o definiţie mai apropiată domeniului supus analizei noastre, cel al asistenţei sociale, aceasta ar putea fi formulată, prin prisma celor afirmate mai sus.

Deontologia în asistenţa socială cuprinde ansamblul normelor, principiilor şi valorilor referitoare la conduita, drepturile şi obligaţiile asistentului social în relaţiile sale cu:

a.   beneficiarii/clienţii serviciilor de asistenţă socială;

b.   colegii, asistenţii sociali şi membrii echipei interdisciplinare (alţi specialişti);

c.   alţi specialişti din instituţiile colaboratoare.

1.1.2. Nivele de manifestare a moralei: conştiinţa morală şi practica morală

Morala aparţine atât conştiinţei, cât şi vieţii reale, practice; de aceea, se disting două nivele de manifestare a moralei:

a.   nivelul conştiinţei morale;

b.   nivelul conduitei practice sau al practicii morale (vezi figura 1).

–     conştiinţa morală – elemente structurale: idealurile morale (etice), principiile morale, normele morale, valorile morale;

–     practica morală – elemente structurale: subiectul moral, manifestarea morală, aprecierea morală.

Figura 1. Morala – nivele de manifestare

1.1.2.1. Conştiinţa morală: idealuri morale/etice, principii, norme, valori morale

Conştiinţa morală vizează câteva elemente structurale:

a.   Idealurile morale (etice):

–     se referă la aspiraţiile supreme ale omului, care conferă sens şi finalitate existenţei sale;

–     orientează acţiunile individului, urmărind scopuri în raport cu sine sau cu ceilalţi. Exemple: omul perfect la grecii antici, Kaloi Kai agathos – om frumos la trup şi bun la suflet; la romani, mens sana in corpore sano – minte sănătoasă în corp sănătos; în Evul Mediu, personalitatea cavalerească – etica protestantă.

Orice ideal conduce către un anumit stil de viaţă pe care fiecare individ al comunităţii îl adoptă, stil care este apreciat de societatea respectivă. Devalorizarea idealurilor etice duce la o criză morală, la ruperea echilibrului moral al societăţii.

b.   Principiile morale: oglindesc în ele idealuri morale.

Pot fi definite ca nişte reguli care ghidează comportamentele/conduitele indivizilor şi fac distincţie între bine şi rău, reguli ce trebuie respectate pentru atingerea idealurilor; stau la baza normelor morale, a sistemului normativ dintr-o anumită societate; nu vizează situaţiile concrete, ci fac o demarcaţie între bine şi rău, trasează direcţia conduitei unui subiect în relaţiile cu semenii din colectivitatea căreia îi aparţine.

Exemple de principii: principiul renunţării – specific moralei budiste, hinduse, conform căruia subiectul renunţă la bunurile sale şi la valori, retrăgându-se în meditaţie, solitudine; principiul iubirii aproapelui – morala creştină; principiul utilitarismului – obţinerea unui bine cât mai mare şi pentru cât mai mulţi oameni.

Principii particulare – specifice eticii în asistenţa socială – respectul pentru persoană, autodeterminarea personală etc.; specifice eticii medicale: principiul autonomiei persoanei, al beneficiului, al nondăunării, al echităţii etc.

c.   Normele

În sens sociologic, se referă la „aşteptările comportamentale comune care semnifică ceea ce este dezirabil şi specific cultural; sunt asemănătoare cu regulile şi reglementările pentru că sunt prescriptive, deşi lor le lipseşte statusul formal ale regulilor” (Marshall, 2003, p. 399).

O altă definiţie vizează o abordare minimală: „Stabilesc standarde minime de comportament şi prin aceasta generează o tendinţă de regres a performanţei la aceste standarde” (Zamfir, Vlăsceanu, 1993, p. 391).

Normele morale pot fi definite ca fiind „prescripţii sau reguli de comportament prin care se indică ce trebuie să se facă sau nu, respectiv cum trebuie să fie sau să nu fie subiectul moral în situaţii repetabile pentru ca manifestarea lui să fie apreciată ca bună, şi nu rea” (Zanc, Lupu, 2004, p. 4). Vorbim de mai multe tipuri de norme care pot fi clasificate după o serie de criterii:

1.   După modul de formulare, putem avea norme:

–     afirmative (ce trebuie făcut – să fii sincer, tolerant);

–     prohibitive (ce nu trebuie făcut – să nu furi, să nu ucizi);

–     condiţionale („dacă vrei să fii respectat, atunci respectă”);

2.   După gradul de generalitate, vom distinge norme:

–     generale (se regăsesc în toate colectivităţile umane, sunt durabile în timp, reglează relaţiile dintre indivizi; de exemplu, fii cinstit, curajos, loial);

–     particulare: specifice unui grup, unei colectivităţi determinate, pot varia în timp; de exemplu, normele privind viaţa de familie, privind cercetarea ştiinţifică, cele juridice, medicale etc.);

–     speciale: vizează un grup restrâns, relaţii ocazionale, speciale; de exemplu, normele de protocol, onorurile militare.

d.   Valorile:

Orice profesionist ar trebui să găsească răspunsuri la două întrebări în momentul intrării într-o anumită profesie:

–     Care sunt valorile după care se ghidează în activitatea sa un bun profesionist?

–     Ce fel de profesionist trebuie să devin?

Sunt întrebări care derivă din faptul că realizarea şi recunoaşterea profesională sunt componente importante ale împlinirii şi dezvoltării personale (vezi Piramida lui Maslow – piramida necesităţilor şi noua teorie a dezvoltării umane).

AUTOACTUALIZAREA în plan profesional ar viza împlinirea profesională şi poate fi o condiţie ca o persoană să fie fericită, să aibă un sens în viaţă şi o stimă de sine ridicată.

Profesioniştii urmăresc să aibă succes şi să fie competenţi. Uneori, aceste valori pot deveni conflictuale, de exemplu, un practician poate să aibă succes, dar să câştige prost, să se concentreze pe excelenţă în ceea ce face, dar să nu fie recompesat financiar pe măsură.

Definiţii:

1.   În sociologie – se referă la un mod de acţiune dezirabil, acceptat; Durkheim, Weber – valorile trebuie considerate „fapte sociale” care au un rol esenţial în asigurarea unităţii sociale.

2.   În psihologia socială – în cercetările atitudinale, valorile sunt idei în care oamenii cred, cu privire la comportamentul moral sau corespunzător, la ceea ce este bine sau rău, de dorit sau vrednic de dispreţ (Marshall, 2003, p. 667).

3.   În ştiinţele sociale (în general) – „principii generale şi abstracte despre ceea ce este mai important şi de preţuit în viaţă, despre cum trebuie să se comporte oamenii sau să aprecieze situaţiile, evenimentele, precum şi obiectele sociale şi naturale (în termeni de bun/rău, drept/nedrept, urât/frumos). Astfel de principii sunt: bunătatea, adevărul, dreptatea, libertatea, cooperarea, competiţia, realizarea de sine” (Iluţ, 2004, p. 11).

Sintetizând, am putea spune că valorile reprezintă un ansamblu de comportamente, relaţii şi acţiuni valorizate, preţuite de membrii unui grup sau de o comunitate, în consens cu trebuinţele, aspiraţiile sau idealurile persoanelor, colectivităţilor. Sensurile valorilor profesionale nu sunt fixe, ci depind de politicile publice (care le orientează) şi de dezvoltarea profesiei; de exemplu, în asistenţa socială, apariţia unei specializări în probaţiune ar putea conduce şi la apariţia altor valori profesionale. Profesioniştii dintr-un domeniu au o putere discursivă – au autoritate epistemică în definirea valorilor profesionale (vezi tabelul 2).

Tabelul 2. Exemple de profesii şi valori profesionale

Profesie

Valoare profesională

1. Asistenţi sociali

Bunăstarea (asistarea celor în nevoie, criză, şi depăşirea acestor situaţii)

2. Medici, personal medical

Sănătatea, promovarea sănătăţii

3. Jurişti

Dreptatea

4. Psihologi

Autonomia

5. Profesori, educatori

Dezvoltarea persoanei

6. Contabili

Corectitudinea

7. Funcţionari publici

Binele public

8. Politicieni

Democraţia, promovarea drepturilor omului

9. Jurnalişti

Onestitatea informaţiei

Sursa: Airakseinen, 1998, p. 674, apud Blebea Nicolae, Miroiu, 2001, p. 59.

Lacey şi Schwartz (1996, apud Blebea Nicolae, Miroiu, 2001) prezintă şase determinaţii ale conceptului de valoare personală:

–     valoarea este un bun fundamental pe care îl urmăreşte o persoană pe o perioadă lungă de timp; unul dintre idealurile (ţelurile) finale ale activităţii umane;

–     o calitate sau o activitate ce conferă demnitate, onoare vieţii personale sau împlinire în viaţă;

–     o calitate sau activitate ce constituie parţial identitatea persoanei ca fiinţă capabilă de autoevaluare şi autorealizare;

–     un criteriu fundamental ce permite persoanei să aleagă ceea ce este bun sau dezirabil între diferite variante posibile de acţiune;

–     un standard de bază la care raportăm comportamentul propriu şi al celorlalţi;

–     un obiect de valoare, o relaţie adecvată ce este parte componentă a vieţii virtuoase şi a identităţii personale; obiect de valoare – operă de artă, teorii ştiinţifice, tradiţii, instituţii.

Există o viziune maniheistă frecvent întâlnită la mulţi autori, printre care şi Pascal, în care omul este privit în dualitatea existenţei sale de fiinţă, pe de o parte bună, iar pe de altă parte rea; prin urmare, binele şi răul nu sunt doar două categorii etice şi morale abstracte, ci sunt forme ale experienţei general umane.

Valorile morale apar în grupuri polare – bine/rău, cinstit/necinstit. Dar ce este binele sau răul? Binele – ceea ce societatea acceptă sau ceea ce este general acceptat; Răul – ceea ce societatea, comunitatea interzice, nu acceptă, condamnă, blamează. De exemplu, mişcarea feministă militează pentru liberalizarea avorturilor, în timp ce creştinii condamnă acest fapt (considerându-l infanticid).

Pascal spunea că sursa binelui şi a răului este în om, în el găsim şi paradis şi infern. Dar binele şi răul au un caracter relativ: binele în exces poate duce la rău – dacă plăcerea este un scop (un bine), excesul de plăcere duce la degradare morală; bulimia, plăcerea de a mânca, poate conduce la obezitate; alcoolul sau medicamentele în exces pot conduce la intoxicaţii.

1.1.2.2. Practica morală: subiectul moral, manifestarea morală, aprecierea morală

Praxisul moral ca realitate pragmatică poate fi format din conduitele indivizilor. Aici distingem: subiectul moral, manifestarea morală şi aprecierea morală.

a.   Subiectul moral poate fi un individ, un grup sau o colectivitate şi este purtătorul dimensiunii morale a acţiunilor sale sau a relaţiilor interpersonale; în tot ceea ce întreprinde, asistentul social trebuie să respecte valorile morale. Se disting mai multe tipuri de persoane dacă ne raportăm la nivelul moralităţii:

–     tipul moral: interiorizează sistemul de valori, principii şi îl pune în practică; este conformist cu normele morale;

–     tipul imoral: cunoaşte sistemul valorilor morale, dar nu îl respectă; este un tip conflictual;

–     tipul amoral: nu cunoaşte sistemul de valori morale, le încalcă; de exemplu, bolnavii psihic, imigranţii – care nu cunosc cultura sau nu au asimilat-o.

b.   Manifestarea morală se referă la manifestarea individului prin fapte, comportamente, în conformitate cu valorile şi normele morale apreciate de colectivitate, grup, opinia publică; comportamentele asistentului social trebuie să fie în conformitate cu valorile care ghidează practica asistenţei sociale.

c.   Aprecierea morală vizează evaluarea faptei morale; apare judecarea sau sancţionarea corespunzătoare a faptei de către colectivitate sau grup; aici intervin asociaţiile profesionale, comisiile de etică din domeniul respectiv care pot sancţiona diferitele comportamente ce nu respectă normele şi valorile profesionale. Se poate produce şi spontan, ca reacţie pozitivă sau negativă; de exemplu, lauda şi blamul, dispreţul şi admiraţia, aprobarea sau dezaprobarea (Cătineanu, 1982).

1.2. Etica profesională: principii şi valori în practica consilierii în asistenţa socială

Etica este o disciplină aflată la intersecţia filosofiei morale cu eticile particulare ale diferitelor profesii. Introducerea eticii într-o profesie se datorează faptului că legile acţionează după încălcarea lor, iar practica etică ar trebui să acţioneze preventiv, ea fiind de graniţă, precizând care sunt drepturile şi datoriile membrilor unui grup profesional. „Diferitele profesii din domeniul sănătăţii mentale au dezvoltat coduri etice legate de membrii lor. Ca profesionist, este de aşteptat să cunoşti codul etic al specialităţii tale şi să fii conştient de consecinţele practicării spre detaliile unei probleme care nu sunt sancţionate de organizaţiile tale profesionale” (Corey, Schneider Corey, Callanan, 2010, p. 3).

Etica profesională critică şi sancţionează „relele practici”, respectiv malpracticile.

Airaksinen (1998) (apud Blebea Nicolae, Miroiu, 2001, p. 55) face distincţie între două tipuri de etici:

–     etici pentru situaţii încurcate, pentru malpractici: nu se bazează pe un cod etic, ci se referă la situaţiile negative, la unele aspecte problematice; de exemplu, în asistenţa socială, la dezinteres, neglijarea clienţilor; în medicină, la neglijarea pacienţilor, în educaţie, la abuzul de autoritate, în administraţie, la corupţie, în jurnalism, la dezinformare, în politică, la compromis etc.; aceste aspecte negative aruncă o umbră asupra profesiei; partea bună este că se concentrează pe cazurile negative, pe malpractici şi pe sprijinirea corecţiilor ce trebuie făcute;

–     abordarea standard: se axează pe practica profesională analizată prin prisma conceptelor de drepturi şi datorii; de exemplu, medicii au o datorie mai mare decât alte profesii să ajute semenii, în cazul unor accidente rutiere, dacă sunt martori trebuie să acorde primul ajutor; asistenţii sociali, la fel etc.; profesorii au dreptul de a evalua oamenii ca elevi şi studenţi; poliţiştii pot uza de violenţă doar în unele cazuri, au dreptul de a pedepsi, în funcţie de situaţie.

Aceste analize pot sta la baza dezvoltării strategiei unei profesii. Sunt domenii în care specialiştii au specializări diferite şi lucrează împreună în cadrul unor echipe multidisciplinare, iar fiecare profesie trebuie să-şi respecte reglementările etice specifice. „Organizaţiile profesionale (de exemplu, din consiliere, asistenţă socială, psihologie, psihiatrie, terapie de cuplu şi familie, servicii din domeniul uman) au stabilite coduri etice care prevăd principii, linii directoare generale pentru practicienii din domeniul sănătăţii mentale” (Corey, Schneider Corey, Callanan, 2010, p. 5).

Tema profesionalizării a făcut obiectul multor dezbateri din domeniile psihologiei, sociologiei, pedagogiei etc. În practică, acest fenomen este transpus pe o scală în care la extreme se găsesc profesiile cu prestigiu social, cum ar fi cele intelectuale (de exemplu, medic, profesor, psiholog, asistent social etc.), iar la celălalt capăt, ocupaţiile fără prea multă specializare (paznic, muncitor necalificat etc.). Prestigiul social este dat de volumul de cunoştinţe, informaţii, teorii pe care trebuie să le deţină cel care practică o profesie.

1.2.1. Etica deontologică/kantiană şi etica teleologică sau finalistă – principii generale

Etica profesională face precizări asupra practicilor, drepturilor şi datoriilor membrilor unui anumit grup profesional; de asemenea, ea poate critica şi sancţiona malpracticile profesionale (pentru situaţii încurcate, negative).

Principii etice aplicabile în etica profesională:

1.   Etica deontologică – „acţionează numai conform acelei maxime prin care să poţi vrea totodată ca ea să devină o lege universală” (Kant, 1972).

2.   Etica teleologică sau finalistă – principiul maximei fericiri: „asigurarea celei mai mari fericiri posibile pentru un număr cât mai mare de oameni” (Zanc, Lupu, 2004, pp. 14-16).

1. Etica deontologică: reprezentantul paradigmatic1 al punctului de vedere deontologist este Immanuel Kant. Etica lui Kant a fost numită etică deontologică şi este o etică a datoriei raţionale, necondiţionate.

Kant vorbeşte despre imperativul categoric, care este o lege morală inerentă raţiunii umane şi este forma sub care se exprimă datoria. În concepţia acestuia, moralitatea acţiunilor şi faptelor individului nu depinde de sentimente, dorinţe sau consecinţele actelor sale. Sentimentele noastre nu pot sta la baza unei acţiuni morale, deoarece ele nu pot fi supuse voinţei noastre. De exemplu, nu putem să iubim pe cineva sau să simpatizăm pe cineva pentru că aşa ne impunem prin voinţă. Cu alte cuvinte, nu poate fi de datoria noastră să facem ceva ce nu suntem în stare; acest „trebuie” îl implică pe „pot”.

Pentru Kant, unicul criteriu al moralităţii acţiunilor noastre este dacă acestea au fost făcute sau nu în conformitate cu datoria. Datoria, în concepţia lui Kant, este „necesitatea de a îndeplini o acţiune din respect pentru lege”, iar legea morală supremă ia forma „imperativului categoric” (în Zanc, Lupu, 2004, p. 13).

Kant defineşte imperativul categoric astfel:

–     „acţionează numai conform acelei maxime prin care să poţi vrea totodată ca ea să devină o lege universală”;

–     „acţionează ca şi când maxima acţiunii tale ar trebui să devină, prin voinţa ta, lege universală a naturii”;

–     „acţionează astfel încât să foloseşti umanitatea atât în persoana ta, cât şi în persoana oricui altcuiva, totdeauna în acelaşi scop, iar niciodată numai ca mijloc” (Kant, 1972).

Astfel, datoria morală este o poruncă necondiţionată pe care raţiunea şi-o dă sieşi în virtutea propriei sale alcătuiri structurale. De exemplu, dacă cineva încalcă o promisiune pentru că este în propriul interes, promisiunile nu ar mai avea sens dacă fiecare dintre noi şi le-ar încălca de fiecare dată. Sau, nu este justificat să se spună o minciună, afirmă Kant, obligaţia de a spune adevărul nu poate fi împiedicată de nici un considerent: „Ar fi o nelegiuire să spunem o minciună unui ucigaş care ne întreabă dacă nu cumva s-a ascuns la noi în casă un prieten al nostru urmărit de el”. Cu alte cuvinte, chiar dacă cineva poate salva viaţa cuiva minţind, ar greşi pentru că a ascuns adevărul. Pentru Kant, respectul pentru adevăr, cinstea sunt valori morale universale şi valabile întotdeauna.

2. Etica teleologică sau finalistă: promotorii eticii teleologice sau finaliste sunt reprezentanţii utilitarismului.

Utilitarismul i-a avut ca exponenţi pe Jeremy Bentham (1784-1832), John Stuart Mill (1806-1873) şi Henry Sidgwick (1838-1900) şi îşi are originile în Anglia secolului al XVIII-lea. Operele acestor autori sunt fundamentate pe ideea de promovare a bunăstării generale. Utilitarismul este o doctrină etică ce priveşte moralitatea faptelor ca fiind dependente de rezultatele lor, de binele obţinut; faptele indivizilor fiind corecte datorită binelui pe care îl produc. Bentham afirmă că o acţiune a individului este justă sau nejustă în funcţie de utilitatea ei, el definind principiul utilităţii ca fiind proprietatea prezentă în obiect de a tinde să producă plăcere, bine sau fericire sau să preîntâmpine apariţia durerii, răului sau nefericirea persoanelor implicate.

Teza de bază, fundamentală a utilitarismului este principiul maximei fericiri formulat de Bentham, conform căruia binele suprem îl reprezintă „asigurarea celei mai mari fericiri posibile pentru un număr cât mai mare de oameni”. Promotorii acestei teze susţineau că obiectivul oricărei legislaţii trebuie să fie atingerea „celei mai mari fericiri pentru cel mai mare număr de persoane posibile”. Bentham chiar a propus o formulă de calcul a cantităţii de fericire (care era inutilizabilă), susţinând că oamenii sunt motivaţi exclusiv de dorinţa de a câştiga plăcerea şi de a evita durerea; de aceea, versiunea autorilor asupra utilitarismului este una hedonistă, plăcerea şi fericirea fiind scopul final; a avut preocupări legate de organizarea şi construcţia spitalelor de psihiatrie.

Mai târziu, John Stuart Mill face o distincţie între plăcerile superioare (intelectuale) şi cele inferioare (senzoriale); completează principiul fericirii personale cu cerinţa solidarităţii umane, deosebind faptele săvârşite în folosul personal de cele care produc plăcere pentru toţi.

Utilitarismul modern s-a divizat în două variante: utilitarismul actelor şi utilitarismul regulilor:

–     utilitarismul actelor: varianta mai simplă; în acest caz, fiecare acţiune individuală va fi evaluată în funcţie de rezultatul pe care îl produce; de exemplu, o donaţie va fi estimată în funcţie de fericirea procurată de această ocazie;

–     utilitarismul regulilor: este preocupat de utilitatea unor reguli cu privire la anumite acţiuni; de exemplu, toţi cetăţenii trebuie să-şi plătească datoriile. Astfel, acolo unde utilitarismul actelor întreabă „care ar fi rezultatul dacă aş face cutare lucru?”, utilitarismul regulilor se întreabă „ce s-ar întâmpla dacă toată lumea ar face aşa?”.

1.2.2. Principii şi valori în practica consilierii în asistenţa socială

Practica în asistenţa socială este ghidată profund de o serie de valori şi principii care pornesc de la specificul activităţilor: ajutorarea indivizilor aflaţi în dificultate sau în situaţii de criză, datorate fie unor cauze individuale, fie sociale. „Asistenţa socială ca profesie are un pronunţat caracter aplicativ şi o înaltă orientare umanistă. Codul deontologic al acestei profesii garantează în mod special respectarea drepturilor omului, fără deosebire de rasă, sex, vârstă, limbă, apartenenţă culturală sau religioasă. Profesia de asistent social implică deci o filosofie proprie, centrată umanist. O componentă a asistenţei sociale moderne, care a luat o amploare deosebită în ultimele decenii, exemplifică şi întăreşte această filosofie: este în special dată de încercarea diminuării discrepanţelor şi inegalităţilor dintre grupurile minoritare sau dezavantajate şi populaţia majoritară, prin intermediul acţiunilor afirmative (uneori, cu specificaţii apropiate, este utilizat şi termenul «discriminare pozitivă»).” (Zamfir, 2002, apud Pop, 2002, p. 119).

Asistenţa socială, ca activitate practică, cu aplicabilitate la sfera protecţiei sociale, are la bază trei premise fundamentale (Gheţău, Rădulescu, 2002):

–     importanţa fiinţei umane, unicitatea şi demnitatea ei, menţinerea acestei condiţii fără ca ea să decadă sau să abdice de la condiţia umană;

–     persoana, familia, colectivitatea sau comunitatea pot avea probleme rezultate din interacţiunea cu ceilalţi;

–     oamenii pot şi trebuie să intervină pentru aplanarea problemelor şi îmbunătăţirea vieţii semenilor lor în virtutea sentimentelor de grijă şi ajutorare a lor, virtute cu care a fost înzestrat omul (homo ad juventum paratus – Soydan, 1993); fiecare individ trebuie să-şi asume responsabilităţi, dar are şi dreptul de a fi ajutat de ceilalţi membri ai societăţii atunci când se află într-o situaţie dificilă.

„Scopul principal al activităţii asistentului social este acela de a asista persoanele aflate în dificultate implicându-se în identificarea, înţelegerea, evaluarea corectă şi soluţionarea problemelor sociale” – Codul etic al profesiei de asistent social.

Asistentul social trebuie să-şi asume răspunderea pentru consecinţele acţiunilor sale, aşa cum orice profesionist din orice domeniu trebuie să o facă, însă are şi o serie de responsabilităţi impuse de practicarea profesiei. Aceste responsabilităţi provin din principiile etice generale ale asistenţei sociale.

Normele etice din practica asistenţei sociale au la bază valorile fundamentale din acest domeniu (Codul etic al profesiei de asistent social):

–     furnizarea de servicii în beneficiul persoanelor asistate;

–     justiţia socială;

–     respectarea unicităţii şi demnităţii umane;

–     respectarea confidenţialităţii şi integrităţii persoanei, autodeterminării;

–     respectarea competenţei profesionale.

N. Timms (1983, apud Neamţu, 2003) prezintă principiile etice specifice asistenţei sociale:

–     respectul pentru client;

–     să îl accepţi pe client aşa cum este el;

–     să nu-l condamni pe client;

–     să confirmi/aprobi dreptul clientului la autodeterminare;

–     să respecţi încrederea acordată de client.

Asociaţia Britanică a Asistenţilor Sociali (BASW – British Association of Social Workers, 1975) preciza următoarele referitor la principiul „respectului pentru persoană”: „De bază în profesia de asistent social este recunoaşterea valorii şi demnităţii fiecărei fiinţe umane, indiferent de statutul social, de origine, de sex, vârstă, credinţă sau contribuţia faţă de societate. Profesia acceptă responsabilitatea de a încuraja şi facilita autorealizarea persoanei individuale, cu respectarea intereselor celorlalţi” (apud Neamţu, 2003, p. 453).

Adunarea Generală A IFSW (IFSW – International Federation of Social Workers, Federaţia Internaţională a Asistenţilor Sociali) a adoptat, în iulie 1994, în Sri Lanka, Declaraţia internaţională a principiilor etice ale asistenţei sociale.

Printre principiile etice care au fost adoptate în această declaraţie menţionăm:

–     fiecare fiinţă umană are o valoare unică, acest fapt justificând consideraţia morală pentru acea persoană;

–     fiecare individ are dreptul la propria împlinire, în măsura în care nu încalcă aceleaşi drepturi ale altora şi are obligaţia de a contribui la bunăstarea societăţii;

–     fiecare societate, indiferent de forma sa de guvernare, ar trebui să funcţioneze astfel încât să ofere beneficii maxime tuturor membrilor săi;

–     asistenţii sociali îşi asumă obligaţia de a respecta principiile justiţiei sociale;

–     asistenţii sociali au responsabilitatea să-şi dedice cunoştinţele obiective, precum şi capacităţile în scopul ajutării indivizilor, grupurilor, comunităţilor şi societăţilor în evoluţia lor, în scopul soluţionării atât a conflictelor lor personale, societale, cât şi a consecinţelor acestora (www.ifsw.org).

Codul etic al Asociaţiei Naţionale a Asistenţilor Sociali din SUA (National Association of Social Workers, NASW) cuprinde principii, linii directoare referitoare la:

1) Comportamentul şi conduita asistentului social ca profesionist.

2) Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de client.

3) Responsabilitatea etică a asistentului social faţă de colegii săi.

4) Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de organizaţiile angajaţilor şi angajatorilor.

5) Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de profesia sa.

6) Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de societate (apud Neamţu, 2003).

1.   Comportamentul şi conduita asistentului social ca profesionist vizează:

–     caracteristicile comportamentului – asistentul social trebuie să menţină un înalt standard în comportamentul său, în aptitudinile şi identitatea sa de asistent social;

–     competenţa şi dezvoltarea profesională;

–     conduita la serviciu – asistentul social trebuie să aibă în vedere în primul rând obligaţiile de serviciu ale profesiei sale;

–     integritatea;

–     bursele şi cercetarea – studenţii şi asistenţii sociali implicaţi în studiu şi cercetare trebuie să fie ghidaţi de convenţiile cercetării şcolare.

2.   Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de client sunt:

–     prioritatea interesului clientului;

–     drepturile şi obligaţiile clienţilor – asistentul social trebuie să facă toate eforturile pentru a proteja autodeterminarea clienţilor săi;

–     caracterul privat şi confidenţial;

–     costuri/cheltuieli.

3.   Responsabilitatea etică a asistentului social faţă de colegii săi:

–     respectul, obiectivitatea/imparţialitatea şi politeţea;

–     raporturile asistentului social cu clienţii colegilor săi.

4.   Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de organizaţiile angajaţilor şi angajatorilor:

–     obligaţiile faţă de organizaţiile angajatorilor – asistentul social trebuie să adere la angajamentele luate faţă de organizaţiile angajatorilor.

5.   Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de profesia sa:

–     păstrarea integrităţii profesiei;

–     serviciul comunităţii;

–     dezvoltare şi cunoaştere.

6.   Responsabilităţile etice ale asistentului social faţă de societate:

–     promovarea bunăstării generale – asistentul social trebuie să promoveze bunăstarea generală a societăţii.

1.2.3. Drepturile clientului/beneficiarului în asistenţa socială

În exercitarea profesiei de asistent social apare o relaţie directă între profesionist şi client. În această relaţie li se cere asistenţilor sociali să facă ceea ce trebuie, adică să-şi facă datoria, ceea ce este normal şi pentru care sunt remuneraţi (direct sau indirect). De aceea, profesioniştii au în vedere succesul profesional, prestigiul profesional. „Orientarea pe succes este una de tip utilitarist, profesioniştii considerând că succesul lor se certifică prin maximizarea binelui public sau al binelui clienţilor.” (Blebea Nicolae, Miroiu, 2001, p. 55)

Clienţii se aşteaptă ca profesioniştii/asistenţii sociali să pună în practică ideologia potrivit căreia aceştia lucrează în serviciul public, adică ideea de datorie, obligaţie profesională. De exemplu, un beneficiar care a cerut ajutorul serviciilor sociale crede că poate să-şi solicite asistentul social şi în timpul concediului, iar acesta trebuie să renunţe la interesul personal în favoarea sa. Astfel, între cele două părţi se stabileşte o relaţie cu anumite caracteristici, care se desfăşoară în anumite circumstanţe.

Ca o concluzie, menţionăm că relaţia dintre un profesionist, asistent social, şi client trebuie să aibă două caracteristici generale:

–     profesionistul să manifesteze neutralitate emoţională faţă de clienţi, el oferind serviciile oricărei persoane care le solicită, indiferent de vârstă, rasă, religie, sex, etnie, venit sau statut social;

–     profesionistul trebuie să fie mai puţin motivat de interesele proprii şi mai mult de dorinţa de a-şi oferi serviciile la un maxim de performanţă în vederea rezolvării situaţiilor problematice.

În asistenţa socială, drepturile clientului decurg din valorile generale ale asistenţei sociale.

Drepturile clientului se înscriu în cadrul deontologic care reglementează această practică în domeniu:

–     dreptul la respect;

–     dreptul la bunul său renume;

–     dreptul la confidenţialitate;

–     dreptul la politeţe şi consideraţie;

–     dreptul la noninterferenţă;

–     dreptul de a spune adevărul;

–     datoria de a accepta responsabilităţi.

Dreptul la respect: clientul trebuie tratat ca o persoană demnă, raţională, cu drepturi şi libertăţi inalienabile, imprescriptibile, care este capabilă să ia decizii; trebuie respectate convingerile sale politice, religioase, culturale, sociale; nu este recomandată formularea unor judecăţi de valoare profesională care nu se sprijină pe informaţii credibile, verificate şi care ar putea leza personalitatea sau imaginea publică a clientului; asistentul social nu trebuie să-şi manifeste simpatiile, antipatiile, preferinţele faţă de clientul său pe timpul relaţiei ce se stabileşte.

Dreptul la bunul său renume: serviciile de asistenţă socială nu pot prezerva date despre client decât cu consimţământul său, respectându-se dreptul la imagine, la bunul său renume, intimitate; atunci când sunt solicitate date pentru diferite cercetări, statistici, acestea sunt oferite codificat, protejându-se identitatea clientului şi intimitatea problemei; doar în cazul unor anchete juridice, asistentul social poate da unele informaţii despre client, dar acestea rămân în cadrul echipei de cercetare, al specialiştilor implicaţi; asistentul social trebuie să respecte confidenţialitatea informaţiilor clientului, altfel, în cazul în care face publice unele date, poate leza bunul renume sau imaginea acestuia.

Dreptul la confidenţialitate: interviurile, conversaţiile, înregistrările trebuie să se desfăşoare doar în condiţii de confidenţialitate, protecţie, intimitate; acest lucru trebuie avut în vedere şi cu celelalte persoane, tangente cu cazul respectiv; toate documentele trebuie păstrate în siguranţă şi protejate.

Dreptul la politeţe şi consideraţie: clienţii care apelează de obicei la serviciile de asistenţă socială o fac cu reţinere, timiditate, nelinişte şi de aceea primul contact este foarte important din punct de vedere psihologic pentru relaţie; politeţea poate avea valenţe terapeutice: dezinhibă clientul, deschide o cale de comunicare bazată pe sinceritate şi încredere; chiar dacă apare o delegare către un alt serviciu, spre un alt asistent social, aceasta trebuie să se realizeze într-o manieră de încredere, politeţe şi respect.

Dreptul la noninterferenţă: asistentul social nu trebuie să aplice propriile standarde la problema clientului, deoarece i-ar putea leza respectul de sine şi ar putea compromite posibilitatea unei cooperări cu clientul; este periculoasă depăşirea sferei de pregătire a asistentului social; de exemplu, recomandările terapeutice care intră în sfera psihologului; clientul nu trebuie supus unei intervievări suplimentare dacă nu este necesar, dar trebuie informat dacă asistentul social îl poate ajuta sau trebuie trimis către un alt serviciu specializat; acest drept se aplică şi în cazul locuinţei clientului: dacă asistentul social nu este invitat înăuntru, el nu poate intra decât dacă are o hotărâre judecătorească de supraveghere sau investigaţie; dacă este invitat înăuntru, asistentul social trebuie să accepte standardele de viaţă ale clientului, să nu comenteze, să nu eticheteze, să nu se lase condus de prejudecăţi etc.

La acestea, unele coduri deontologice adaugă şi pentru ceilalţi clienţi, participanţi în relaţia profesională, încă două drepturi:

Dreptul de a spune adevărul: deşi la început clientul nu are încredere în asistentul social, el trebuie încurajat să ofere informaţii cât mai corecte şi cu acurateţe, să nu omită unele informaţii sau să le prezinte trunchiat, distorsionat pentru a putea fi utilizate eficient în demersul de rezolvare a problemei.

Datoria de a accepta responsabilităţi: trebuie avută în vedere creşterea responsabilităţii clientului la fel cum este stimulată cunoaşterea adevărului; clientul trebuie ajutat să conştientizeze problemele cu care se confruntă, să-şi asume responsabilităţile ca fiinţă umană, ca membru al unei familii, comunităţi etc., de aici decurgând şi îndatoriri obişnuite pentru un cetăţean, în acord cu legile, tradiţia unei ţări; de exemplu, unii părinţi au o atitudine iresponsabilă faţă de copii, iar „autorităţile publice trebuie să se ocupe de ei”, sau apelează la diferite servicii pentru găsirea unui loc de muncă, însă dacă nu li se oferă nu întreprind ceva pentru a-şi găsi; un alt exemplu poate fi dat de comportamentul prosocial.

1.3. Dileme etice. Modele de soluţionare

Dilemele etice apar în situaţiile în care specialistul/profesionistul este pus să aleagă între două variante echivalent dezirabile sau indezirabile.

Dilemele profesionale apar din faptul că valorile etice, profesionale proprii specialiştilor implicaţi sunt eterogene, iar opţiunile pentru rezolvarea lor ţin şi de factori externi – tehnologie, legislaţie, morală etc.

Dilemele etice apar atunci când profesionistul – asistentul social, consilierul – se confruntă cu situaţii în care trebuie să decidă între două variante care dau naştere unui conflict între mai multe valori:

–     valorile personale şi valorile profesionale;

–     valorile personale şi valorile persoanei asistate (client sau beneficiar);

–     valorile personale şi valorile instituţiei în care îşi desfăşoară activitatea etc.

În ce situaţii putem spune că o problemă reprezintă o dilemă?

În mod curent au fost identificate câteva criterii care concură la considerarea problemei ca dilemă:

–     problema nu poate fi rezolvată doar cu ajutorul datelor empirice;

–     problema este foarte complexă, iar datele şi informaţiile care stau la baza deciziilor sunt dificil de ales;

–     rezultatele care decurg din rezolvarea problemei implică şi consecinţe pe termen lung.

Specialiştii propun mai multe modele de soluţionare a dilemelor etice. Spre exemplu, Zanc şi Lupu (2004) prezintă următoarele trei modele:

A. Modelul tradiţional de rezolvare a dilemelor etice – în şapte paşi:

1.   Identificarea problemei.

2.   Culegerea informaţiilor pentru analiza problemei şi identificarea posibilităţilor de soluţionare.

3.   Explorarea soluţiilor alternative.

4.   Evaluarea lor.

5.   Alegerea celei mai adecvate soluţii.

6.   Implementarea soluţiei alese.

7.   Evaluarea rezultatelor.

B. Modelul MORAL:

M – Massage: „întoarcerea” problemei pe toate feţele, culegerea de informaţii despre problemă sau factorii implicaţi în procesul decizional.

O – Outline options: schiţarea de soluţii, identificarea alternativelor, analizarea cauzelor şi a consecinţelor lor.

R – Review criteria and resolve: trecerea în revistă a criteriilor şi rezolvarea dilemei; compararea opţiunilor cu valorile celor implicaţi în procesul decizional (prin ponderare sau cu ajutorul unei grile).

A – Affirm position and act: impunerea poziţiei şi trecerea la acţiune; dezvoltarea unei strategii de implementare a deciziei.

L – Look back: „privire retrospectivă”; evaluarea valorii deciziei aplicate.

C. Modelul decizional etic (Murphy, Murphy, 1976, apud Zanc, Lupu, 2004):

1.   Identificarea problemei.

2.   Stabilirea situaţiei/problemei ce constituie o situaţie sau problemă etică.

3.   Identificarea persoanelor care sunt implicate în decizia finală.

4.   Identificarea rolului decidentului.

5.   Examinarea consecinţelor pe termen lung şi scurt ale alternativelor.

6.   Luarea deciziei.

7.   Compararea deciziei cu valorile şi normele decidentului.

8.   Urmărirea îndeaproape a rezultatului deciziei pentru a folosi experienţa în viitoarele situaţii dilematice.

Aţi autori (Corey, Schneider Corey, Callanan, 2010, pp. 24-27) afirmă că urmarea anumitor paşi ar trebui să ne ajute în rezolvarea problemelor etice:

1.   Identificarea problemei sau dilemei.

2.   Identificarea potenţialului problemei de rezolvat (dilemei).

3.   Verificarea (trecerea în revistă) a codurilor etice relevante.

4.   Cunoaşterea reglementărilor şi legilor aplicabile, în vigoare.

5.   Obţinerea, realizarea consultării.

6.   Considerarea consecinţelor posibile şi probabile ale acţiunii.

7.   Enumerarea consecinţelor diferitelor decizii.

8.   Decizia/alegerea care pare a fi cea mai bună cale de acţiune.

În rezolvarea situaţiilor caracterizate de incertitudine, ambiguitate în practica unei profesii sunt importante reglementările activităţii, respectiv standardele.

Federaţia Internaţională a Asistenţilor Sociali face în Declaraţia Internaţională a Principiilor Etice ale Asistenţei Sociale câteva recomandări de soluţionare a problemelor.

În primul rând se face apel la asociaţiile naţionale ale asistenţilor sociali care sunt obligate să trateze problemele etice într-o modalitate abordabilă şi să le soluţioneze în cadrul adunărilor colective din organizaţie. De asemenea, aceste organizaţii trebuie să ofere un cadru de comunicare între specialişti, colegi sau alte persoane.

Astfel, se fac recomandări de respectare a:

–     principiilor etice în asistenţa socială;

–     contextului etic, moral şi forţelor ce constituie condiţiile în cadrul în care are loc acţiunea;

–     motivelor acţiunii, adică însemnătatea pe care ar putea s-o aibă pentru acţiunea respectivă apelul la foruri mai înalte;

–     naturii acţiunii, de exemplu, folosirea unor mijloace de constrângere;

–     consecinţelor acţiunii asupra unor grupuri, părţi implicate în conflict.

De asemenea, responsabilitatea pentru cercetarea situaţiilor problematice, etice revine asociaţiilor profesionale membre. Ca răspuns la diferitele probleme etice cu care se confruntă practicienii s-au formulat principii şi reguli ce compun diferitele coduri deontologice ale profesiilor din domeniul social.

1. Paradigmă = a. un set de concepte, propoziţii, metode de investigaţie, cu un pronunţat caracter normativ, dezvoltate pentru a ghida cercetarea într-un anumit domeniu; de exemplu, paradigma analizei funcţionale propusă de Robert Merton; b. totalitatea realizărilor dintr-un domeniu disciplinar, larg acceptate de comunitatea ştiinţifică respectivă, care oferă modelul problemelor de cercetare şi soluţiilor explorate (Zamfir, Vlăsceanu, 1993, p. 414).