Harper Lee, To Kill a Mockingbird

© 2010, 2013, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4648-7

ISBN PDF: 978-973-46-4649-4

ISBN print: 978-973-46-4446-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HARPER LEE s-a născut în Monroeville, Alabama, în 1926. A studiat dreptul, apoi s-a stabilit la New York, dedicîndu-se scrisului. În 1959, l-a însoţit pe Truman Capote în Holcombe, Kansas, ca asistent în munca de cercetare ce a stat la baza romanului Cu sînge rece. …Să ucizi o pasăre cîntătoare (1960) este singurul ei roman, distins cu Premiul Pulitzer în 1961 şi ecranizat în 1962 în regia lui Robert Mulligan, cu Gregory Peck în rolul principal, film care a obţinut trei premii Oscar (şi a fost nominalizat la alte cinci), două Globuri de Aur la Berlin şi Premiul Gary Cooper la Cannes. Deşi s-a bucurat de un succes remarcabil, Lee şi-a întrerupt activitatea literară, mutîndu-se înapoi în Monroeville, unde duce o viaţă retrasă împreună cu sora ei, Alice. În 2007, i s-a decernat Medalia Libertăţii de către preşedintele Statelor Unite.

„Cred că şi oamenii legii
au fost cîndva copii.“

Charles Lamb

PARTEA ÎNTÎI

1

Frate-meu Jem mergea pe treisprezece ani cînd şi-a fracturat rău de tot braţul, de la cot. După ce s-a vindecat şi după ce temerile că n-o să mai poată juca fotbal niciodată i s-au risipit, mai că-şi uitase necazul. Rămăsese el cu stînga puţin mai scurtă decît dreapta şi, cînd stătea în picioare sau cînd mergea, palma făcea unghi drept cu trupul, iar policarul cădea paralel cu coapsa, dar lui puţin îi păsa, de vreme ce asta nu-l împiedica să paseze şi să şuteze¹.

După ani şi ani, cînd ne puteam îngădui să răscolim trecutul, am revenit nu o dată asupra împrejurărilor care duseseră la accident. Eu susţineam că familia Ewell fusese pricina, dar Jem, cu patru ani mai mare decît mine, pretindea că totul începuse cu mult înainte. Anume, din vara aceea cînd venise la noi Dill şi ne-a dat ideea să-l stîrnim pe Bau Radley din bîrlogul lui.

Dacă e s-o luăm de la Adam şi Eva, i-am răspuns eu, atunci de vină este Andrew Jackson². Dacă generalul Jackson nu i-ar fi alungat pe indienii creek în susul pîrîului, Simon Finch n-ar fi vîslit niciodată spre izvoarele Alabamei, şi atunci cine ştie unde am mai fi trăit? Fiind mult prea mari ca să mai lămurim lucrurile cu ajutorul pumnilor, i-am cerut părerea lui Atticus. Şi tata ne-a spus că avem dreptate amîndoi.

Ca oameni din Sud ce eram, a nu ne şti strămoşii iluştri care să fi luat parte, într-o tabără sau alta, la bătălia de la Hastings³ constituia, pentru unii membri ai familiei noastre, o mare ocară. Nu-l aveam decît pe Simon Finch, doftor şi negustor de blănuri din Cornwall, a cărui evlavie era întrecută doar de zgîrcenie. În Anglia, prigonirea celor ce-şi ziceau metodişti de către fraţii lor mai liberali îl mîniase pe Simon din cale-afară, şi cum îşi zicea şi el metodist, şi-a croit drum peste Atlantic pînă la Philadelphia, de acolo a trecut în Jamaica, apoi la Mobile, iar de acolo, mai departe în sus, pînă la Saint Stephens. Credincios poveţelor lui John Wesley⁴ de a nu cădea în păcatul pălăvrăgelii atunci cînd cumpăra şi vindea, Simon făcu avere practicînd medicina, îndeletnicire care însă îl umplea de teama ca nu cumva să cadă în ispită şi să nesocotească vrerea Domnului, bunăoară împodobindu-se cu aur sau îmbrăcîndu-se în veşminte bogate. Astfel că, dînd Simon uitării poveţele dascălului său cu privire la stăpînirea vremelnicelor bunuri omeneşti, şi-a cumpărat trei sclavi şi, cu ajutorul lor, şi-a durat gospodărie pe malurile rîului Alabama, la vreo patruzeci de kilometri mai sus de Saint Stephens. O singură dată s-a mai întors la Saint Stephens, ca să-şi ia nevastă, şi cu ea întemeie o spiţă în care predominau fetele. Simon trăi pînă la adînci bătrîneţi şi muri bogat.

Se-ncetăţenise obiceiul ca bărbaţii din familie să se statornicească pe proprietatea lui Simon sau „Debarcaderul lui Finch“, cum i se mai spunea, unde trăiau din cultivarea bumbacului. Debarcaderul, deşi modest în comparaţie cu adevăratele imperii dimprejur, producea toate cele necesare traiului, în afară de gheaţă, făină de grîu şi felurite articole de îmbrăcăminte, pe care le aduceau vasele fluviale de la Mobile.

Cu neputincioasă furie ar fi urmărit Simon scărmăneala dintre Nord şi Sud, care-i despuiase pe urmaşii săi de tot, în afară de pămînt, ceea ce n-a împiedicat însă ca tradiţia de a trăi pe această proprietate să se păstreze neştirbită pînă tîrziu, în veacul al douăzecilea, cînd tatăl meu, Atticus Finch, s-a dus la Montgomery să studieze dreptul, iar fratele lui mai tînăr la Boston să înveţe medicina. Sora lor, Alexandra, e singura dintre Finchi care a rămas la Debarcader; a luat un bărbat ursuz, care mai toată vremea şi-o petrecea tolănit în hamac pe malul rîului, cu ochii la undiţele lui.

Cînd a fost primit în barou, tata s-a întors la Maycomb şi s-a apucat de avocatură. Maycomb, care se află la vreo douăzeci şi ceva de mile spre răsărit de Debarcaderul lui Finch, era reşedinţa ţinutului Maycomb. Biroul lui Atticus de la tribunal nu avea decît un cuier de pălării, o scuipătoare, o tablă de şah şi un Cod al statului Alabama, neatins. Primii lui doi clienţi au fost în acelaşi timp ultimii doi oameni executaţi prin spînzurătoare în închisoarea ţinutului Maycomb. Atticus îi rugase stăruitor să profite de generozitatea stalului, care le îngăduia să se recunoască vinovaţi de crimă nepremeditată, ca să scape cu viaţă, dar ei erau din neamul Haverford, ceea ce în ţinutul Maycomb era totuna cu a fi sărac cu duhul. Cei din familia Haverford, care-i făcuseră de petrecanie celui mai destoinic potcovar din Maycomb pentru că reţinuse fără motiv întemeiat o iapă, avuseseră imprudenţa să comită nelegiuirea în prezenţa a trei martori şi, pe deasupra, să susţină că afirmaţia ,,asta-merita-porcul-decîine“ era o apărare suficient de bună pentru oricine. S-au încăpăţînat, deci, să se apere şi să nu se recunoască vinovaţi de omor nepremeditat, aşa că Atticus n-a fost în stare să facă pentru clienţii săi aproape nimic altceva decît să asiste la plecarea lor dintre cei vii, întîmplare de unde s-a şi tras, probabil, antipatia profundă a tatei pentru practica dreptului penal.

În primii cinci ani petrecuţi în Maycomb, Atticus a dus, mai presus de orice, politica strîngerii curelei; apoi, timp de mai mulţi ani, şi-a cheltuit cîştigul cu educaţia fratelui său. John Hale Finch era cu zece ani mai tînăr decît tata şi se apucase de medicină într-un moment cînd cultivarea bumbacului nu mai era rentabilă; însă după ce l-a pus pe picioare pe unchiul Jack, Atticus a început să cîştige binişor cu avocatura. Îi plăcea în Maycomb, căci se născuse şi crescuse în ţinut; cunoştea oamenii, oamenii îl cunoşteau, iar datorită rîvnei lui Simon Finch era înrudit, prin legături de sînge sau de alianţă, cu aproape toate familiile din oraş.

Maycomb era un orăşel vechi, dar, de cînd îl ştiu eu, arăta ca un tîrg îmbătrînit, obosit. Cînd ploua, străzile se transformau într-o mîzgă roşie; iarba năpădise trotuarele, tribunalul din piaţă cădea în ruină. Pe atunci era parcă mai cald decît acum: vara, turbau cîinii de zăduf; în piaţă, catîri costelivi înhămaţi la carele cu coviltir adăstau, gonind muştele, la umbra înăbuşitoare a stejarilor de Virginia. Dimineaţa pe la nouă, gulerele scrobite ale bărbaţilor erau fleşcăite. Doamnele făceau o baie înainte de amiază, alta după somnul de la ora trei, iar pe înserat arătau ca nişte prăjituri cu glazură de sudoare, pudrate cu talc parfumat.

Pe vremea aceea, oamenii se mişcau agale. Străbăteau piaţa şi, cu paşi legănaţi, intrau şi ieşeau fără nici o grabă din prăvăliile înşirate în jurul ei. Ziua avea tot douăzeci şi patru de ore, dar părea mai lungă. Nimeni nu era grăbit, fiindcă nimeni nu avea unde se duce, nu avea nimic de cumpărat şi nici cu ce să cumpere, n-avea ce vedea dincolo de hotarele ţinutului Maycomb. În schimb, pentru unii, epoca aceea era plină de un optimism nedesluşit: ţinutul Maycomb aflase nu de mult că nu avea a se teme de altceva în afară de însuşi sentimentul de teamă.

Locuiam pe strada principală a cartierului de vile – Atticus, Jem şi cu mine, plus Calpurnia, bucătăreasa noastră. Jem şi cu mine eram mulţumiţi de tata: se juca cu noi, ne citea şi ne trata cu blîndă indiferenţă.

Cu totul altfel era Calpurnia. Era colţuroasă şi ciolănoasă, mioapă, căta saşiu şi avea palma lată cît scîndura de la pat şi de două ori mai tare. Mereu mă gonea din bucătărie şi mă întreba de ce nu mă port frumos cu Jem, deşi ştia că el e mai mare decît mine, şi mă striga să viu numaidecît acasă tocmai cînd mi-era lumea mai dragă. Conflictele noastre erau epice şi inegale: Calpurnia ieşea totdeauna biruitoare, mai ales pentru simplul motiv că Atticus îi ţinea totdeauna partea. Slujea la noi în casă de cînd se născuse Jem, iar eu i-am răbdat prezenţa tiranică de cînd mă ştiu pe lume.

Mama murise cînd aveam doi ani, aşa că nu i-am simţit lipsa niciodată. Era născută Graham, din Montgomery, şi Atticus o cunoscuse cînd l-au ales pentru întîia oară în corpul legislativ al statului. Era pe atunci un bărbat între două vîrste, iar ea, cu cincisprezece ani mai tînără. Jem s-a născut după primul an de căsnicie; eu am venit pe lume patru ani mai tîrziu, iar după alţi doi, mama a murit subit de un atac de inimă. Era, zice-se, lucru obişnuit în familia ei. Nu ştiu dacă am suferit, dar Jem cred că da: o ţinea bine minte şi cîteodată, în toiul jocului, numai ce-l auzeam suspinînd adînc, după care se ducea să se joace de unul singur în spatele garajului. Şi se-nţelege că, ori de cîte ori îl apuca, mă feream să-l sîcîi.

Cînd mergeam pe şase ani, iar Jem pe zece, hotarele înăuntrul cărora aveam voie să ne jucăm vara (şi care se întindeau pînă unde răzbătea glasul Calpurniei) erau reşedinţa doamnei Henry Lafayette Dubose, cu două curţi mai la nord de a noastră, şi proprietatea Radley, cu trei curţi mai la sud. Pînă atunci nu ne-ncercase niciodată ispita să le depăşim: în casa familiei Radley locuia „cineva“ pe care noi nu-l cunoşteam, dar a cărui simplă evocare era suficientă ca să ne facă să fim cuminţi zile în şir; cît despre doamna Dubose, era necuratul în persoană.

Ispita avea totuşi să ne-ncerce în vara cînd a venit Dill.

Într-o zi, dis-de-dimineaţă, cînd tocmai începeam joaca în curtea din dos, Jem şi cu mine am auzit un zgomot în ograda vecină, cam dinspre straturile de varză ale domnişoarei Rachel Haverford. Ne-am apropiat de gardul de sîrmă ghimpată să vedem dacă nu cumva era vreun căţeluş – şoricarul domnişoarei Rachel tocmai trebuia să fete – şi, cînd colo, dăm peste o mogîldeaţă care şedea pe vine şi se uita la noi. Aşa cum stătea, nu era mai înalt decît verzele. Ne-am uitat şi noi la el, pînă ce i s-a descleştat gura:

— Hei!

— Hei tu, i-a răspuns Jem amical.

— Mă cheamă Charles Baker Harris. Ştiu să citesc.

— Ei, şi ce-i cu asta? i-am răspuns eu.

— Credeam c-o să vă pară bine că ştiu să citesc. Dacă aveţi nevoie să citiţi ceva, pot să vă citesc eu…

— Da’ cîţi ani ai tu, îl întrebă Jem, patru jumate?

— Ba merg pe şapte!

— Atunci, nu mai face pe grozavul. Scout⁵, îl lămuri Jem arătîndu-mă cu degetul, ştie să citească de cînd s-a născut, şi încă nu merge la şcoală. Arăţi cam pirpiriu pentru şapte ani.

— Sînt pirpiriu, da’ mare, zise el.

Ca să-l vadă mai bine, frate-meu îşi trecu mîna prin părul care-i cădea pe frunte:

— De ce nu vii încoace, Charles Baker Harris? Doamne sfinte, ce mai nume!

— Nu-i mai caraghios decît al tău. Mătuşa Rachel zice că pe tine te cheamă Jeremy Atticus Finch.

Jem se încruntă.

— Sînt destul de mare pentru numele meu. Al tău e mai lung decît tine. Cu un picior mai lung, fac prinsoare!

— Ai mei îmi spun Dill, ne informă nouvenitul, căutînd să se strecoare pe sub gard.

— Mai bine-ai încerca să treci pe deasupra decît pe dedesubt, l-am povăţuit eu. De unde eşti?

Dill era din oraşul Meridian, statul Mississippi; îşi petrecea vara la mătuşa lui, domnişoara Rachel, şi de-acum încolo avea să vină în fiecare vară la Maycomb. Familia lui era de fel din ţinutul Maycomb; maică-sa, care lucra în atelierul unui fotograf din Meridian, trimisese poza lui la un concurs de frumuseţe pentru copii şi cîştigase cinci dolari. Banii îi dăduse lui Dill, care i-a cheltuit ducîndu-se de douăzeci de ori la cinema.

— Aici n-avem cinema, numai din cînd în cînd cîte-un film cu Isus, la tribunal, zise Jem. Ai văzut vreunul bun?

Dill văzuse Dracula, şi această descoperire îl făcu pe Jem să se uite la el cu oarecare consideraţie. „Ia povesteşte-ni-l“, l-a invitat.

Năstruşnică fiinţă mai era Dill. Avea pantalonaşi scurţi de olandă albastră, prinşi cu nasturi de cămaşă, părul alb ca zăpada, acoperindu-i creştetul ca puful de raţă; era cu un an mai mare decît mine, dar îl întreceam cu un cap. În timp ce ne-nşira istoria aceea de demult, ochii lui albaştri ba se luminau, ba se întunecau; rîdea spontan şi fericit; şi mai avea obiceiul să se tragă de moţul care-i atîrna în mijlocul frunţii.

După ce Dill, aşadar, l-a făcut praf şi pulbere pe Dracula, iar Jem a găsit că filmul pare mai bun decît cartea, l-am întrebat pe nou-venit unde era tatăl lui:

— Nu ne-ai spus nimic despre el.

— N-am tată.

— A murit?

— Nu…

— Păi, dacă n-a murit, înseamnă că ai, nu-i aşa?

Dill a roşit, iar Jem mi-a pus în vedere să-mi ţin gura, ceea ce constituia un semn neîndoielnic că Dill fusese cîntărit şi găsit acceptabil.

Vara s-a scurs apoi cu obişnuitele distracţii. Obişnuitele distracţii – asta vrea să spună că ne reparam „casa din copaci“, înjghebată între cei doi uriaşi platani gemeni din curtea din dos, ne vînzoleam fără rost şi reluam repertoriul nostru de drame întemeiat pe operele lui Olliver Optic, Victor Appleton şi Edgar Rice Burroughs⁶. Am avut noroc cu Dill în privinţa asta. El a interpretat rolurile care pînă atunci cădeau sistematic în seama mea – adică maimuţa din Tarzan, domnul Crabtree din Băieţii Rover, domnul Damon din Tom Swift. Aşa ne-am obişnuit să vedem în Dill un mic Merlin, cu mintea doldora de idei, planuri excentrice, dorinţe stranii şi fantezii care de care mai năstruşnice.

Dar, pe la sfîrşitul lui august, repertoriul nostru secătuise de atîta repetare, şi atunci ne-a dat Dill ideea să-l scoatem pe Bau Radley din bîrlogul lui.

Proprietatea familiei Radley îl fascina pe Dill. Cu toate avertismentele şi explicaţiile noastre, exercita asupra lui o atracţie ca aceea pe care luna o exercită asupra apei, dar nu-l atrăgea niciodată dincolo de felinarul de la colţ, aflat la respectuoasă depărtare de poarta casei Radley. Acolo, cu braţul petrecut în jurul stîlpului gros, stătea privind şi chibzuind.

Proprietatea familiei Radley se ridica într-o curbă pronunţată în spatele casei noastre. Dacă de la noi apucai spre miazăzi, te pomeneai în faţa verandei; trotuarul cotea şi o lua de-a lungul curţii lor. Casa scundă, cu verandă mare în faţă şi obloane verzi, fusese albă cîndva, dar îşi pierduse de mult culoarea, ajungînd, aidoma curţii dimprejur, cenuşie ca ardezia. Peste streaşina verandei spînzurau bucăţi de şindrilă putrezite de ploaie; stejarii opreau razele soarelui. Ca un paznic beat, rămăşiţele unui stîlp străjuiau curtea din faţă – o curte niciodată curăţată –, unde bălăriile creşteau în voie.

În casă trăia un strigoi cumplit. Oamenii erau încredinţaţi că există, dar Jem şi cu mine nu-l văzusem niciodată. Ziceau că iese în nopţile fără lună şi trage cu ochiul pe la ferestre. Cînd îngheţau azaleele din pricina gerului, toţi erau convinşi că le atinsese suflarea strigoiului. Toate măruntele nelegiuiri săvîrşite pe ascuns la Maycomb i se atribuiau. Odată, oraşul a fost cutremurat de un şir de sinistre întîmplări nocturne: puii de găină şi animalele de casă ale oamenilor au fost găsite căsăpite; dar deşi făptaşul era Addie-Scrîntitul, care, în cele din urmă, s-a înecat la Barker’s Eddy, oamenii tot mai priveau acuzator casa familiei Radley, neputîndu-se lepăda de vechea bănuială. Pentru nimic în lume un negru n-ar fi trecut noaptea pe lîngă casa aceea, ci ar fi luat-o pe trotuarul de vizavi, fluierînd a nepăsare. Terenul şcolii din Maycomb se învecina cu partea din spate a proprietăţii Radley; cîţiva nuci înalţi din ograda de păsări a familiei Radley îşi scuturau fructele în curtea şcolii, dar copiii nici nu se atingeau de ele – căci nucii aceştia puteau ucide. O minge de baseball care nimerea în curtea lor era o minge indiscutabil pierdută.

Decăderea acelei case începuse cu mulţi ani înainte ca Jem şi cu mine să fi venit pe lume. Cu toate că oricine i-ar fi primit cu braţele deschise, familia Radley se ţinea la o parte, lucru de neiertat la Maycomb. Nu mergeau nici la biserică, principala destindere a întregului Maycomb, ci se închinau la ei acasă; rareori i se întîmpla doamnei Radley să treacă strada ca să ia cafeluţa de dimineaţă cu cîte o vecină, şi mai mult ca sigur că n-a făcut parte niciodată din vreun cerc de misionari. În fiecare zi, domnul Radley ieşea în oraş la unsprezece şi jumătate şi revenea exact la douăsprezece, uneori cu cîte un pungoci de hîrtie cafenie, ceea ce, după părerea vecinilor, trebuie să fi însemnat că făcuse piaţa. Nu mi-am putut da seama niciodată din ce trăia bătrînul domn Radley – „cumpără bumbac“, zicea Jem, ceea ce nu-i decît un fel politicos de-a spune că nu face nimic –, dar ştiu că domnul Radley cu nevastă-sa şi cei doi fii ai lor trăiau acolo de cînd lumea.

Obloanele şi uşile casei Radley erau închise duminica, ceea ce iarăşi nu se potrivea defel cu obiceiurile din Maycomb: uşile închise puteau să însemne ori boală, ori vreme rea. Dintre toate zilele săptămînii, duminica era ziua rezervată vizitelor de după-amiază protocolare: doamnele îşi puneau corsetul, domnii redingota, iar copiii pantofii. Dar ca vreo fiinţă omenească să urce, duminica după-masa, treptele din faţa casei Radley şi să strige: „Hei!“, asta nici un vecin nu-şi aminteşte să fi pomenit. Casa Radley nu avea uşi cu obloane. L-am şi întrebat pe Atticus dacă avusese vreodată; iar tata m-a asigurat că da, însă înainte de a fi venit eu pe lume.

După spusele vecinilor, cel mai mic dintre băieţii Radley, pe vremea cînd nu era decît un flăcăiandru, s-a înhăitat cu nu ştiu care din neamul Cunningham din Old Sarum, un clan pe cît de numeros, pe atît de zurbagiu, din partea de miazănoapte a ţinutului, şi a înjghebat cu ei o bandă cum nu se mai pomenise la Maycomb pînă atunci. Nu făceau cine ştie ce, totuşi de ajuns ca să ajungă în gura tuturor şi să primească avertismente în public de la trei amvoane: dădeau tîrcoale prăvăliei frizerului, luau duminica autobuzul de Abbottsville şi mergeau la cinematograf, se duceau să danseze la „Strop de rouă“, locul de pierzanie al ţinutului, la drept vorbind han şi tabără pentru pescari, se cam îndulciseră la whisky-ul de contrabandă. La Maycomb, însă, nimeni n-a cutezat să-i spună domnului Radley pe ce căi greşite apucase fiu-său.

Într-o noapte, băieţii, într-un exces de veselie, au dat ocol pieţii, în marşarier, cu o rablă de automobil împrumutat, l-au înfruntat pe domnul Conner, venerabilul aprod al Maycombului atunci cînd acesta a vrut să-i umfle, şi l-au zăvorît ei pe dînsul în şopronul tribunalului. Urbea decise atunci că era timpul să se ia măsuri; domnul Conner susţinea că ştie el prea bine cîte parale face fiecare şi că de data asta n-o să-i lase să-i scape printre degete, astfel că băieţii au ajuns în faţa tribunalului corecţional, acuzaţi de dezordini, tulburare a liniştii publice, agresiune corporală şi proferarea de vorbe jignitoare şi necuviincioase în prezenţa şi în auzul unei persoane de sex feminin. La întrebarea judecătorului de ce mai adăugase ultimul cap de acuzare, domnul Conner a răspuns că băieţii înjurau atît de tare, încît nu-i de crezut că nu i-a auzit orice doamnă din Maycomb. Şi judecătorul a hotărît atunci să fie daţi la şcoala industrială a statului, unde mai erau trimişi din cînd în cînd şi alţii, în unicul scop de a li se asigura o întreţinere şi un adăpost mai ca lumea; şcoala nu avea nimic comun cu o închisoare şi a fi trimis acolo nu era nici o ruşine. Domnul Radley socotea, însă, că este. Dacă judecătorul s-ar învoi să-i dea drumul lui Arthur, ar avea el, domnul Radley, grijă ca de acum încolo Arthur să nu mai supere pe nimeni. Iar judecătorul, ştiind că se poate bizui pe cuvîntul domnului Radley, se învoise bucuros.

Băieţii ceilalţi au urmat şcoala industrială şi s-au ales cu instrucţiunea secundară cea mai temeinică din tot statul; unul reuşi chiar să intre în cele din urmă la Şcoala Politehnică din Auburn. Uşile casei Radley, însă, rămîneau acum închise toată săptămîna, la fel ca şi duminica, şi nimeni nu l-a mai văzut niciodată pe băiatul domnului Radley în următorii cincisprezece ani.

Într-o bună zi însă (Jem nu şi-o aducea prea bine aminte), Bau Radley a dat iar multora prilejul să vorbească de el, ba chiar să-l vadă – nu însă şi lui Jem. Atticus, zicea frate-meu, nu prea obişnuia să vorbească de familia Radley şi cînd Jem îl iscodea cu întrebări, se mulţumea să-i răspundă că nu se cade să se amestece în treburile altora, şi că, în definitiv, e dreptul lor să-şi vadă singuri de ele; numai cînd cu păţania aceea spune Jem că l-a văzut pe Atticus dînd din cap şi l-a auzit chiar mormăind.

Astfel că majoritatea informaţiilor lui Jem proveneau de la domnişoara Stephanie Crawford, o vecină bună de gură, care pretindea că ştie toată întîmplarea. Bau Radley, zicea domnişoara Stephanie, stătea în salon şi decupa din Maycomb Tribune articole, ca să le lipească în caietul lui cu tăieturi din ziare. Taică-său intră în cameră. Cînd domnul Radley trecu pe lîngă el, Bau înfipse foarfeca în piciorul părintelui său, o trase afară şi-o şterse de pantaloni şi-şi văzu de treabă mai departe, ca şi cînd nu s-ar fi întîmplat nimic.

Doamna Radley a dat buzna în stradă ţipînd că Arthur îi căsăpeşte pe toţi, dar şeriful, cînd şi-a făcut apariţia, l-a găsit pe Bau în salon tăind liniştit gazeta. Avea treizeci şi trei de ani atunci.

Bătrînul Radley, mai spunea domnişoara Stephanie, declarase, atunci cînd i s-a sugerat că o şedere la Tuscaloosa⁷ nu i-ar face rău lui Bau, că niciodată un Radley nu va călca pragul balamucului. Bau nu era nebun, ci doar nervos cîteodată, şi atîta tot. N-aveau decît să-l aresteze, el, domnul Radley, n-ar fi protestat – dar să nu-l acuze nimeni pe Bau de crimă, pentru că nu era criminal. Şi cum pe şerif nu-l lăsa inima să-l azvîrle în închisoare laolaltă cu negrii, Bau a fost închis în pivniţa tribunalului.

Reîntoarcerea lui Bau din pivniţă în casa părintească era o amintire nebuloasă pentru Jem. Nu ştiu ce consilieri municipali, zicea tot domnişoara Stephanie, i-ar fi pus în vedere domnului Radley că, dacă nu-şi ia băiatul înapoi, o să se prăpădească în mucegai şi umezeală. Şi apoi, Bau nu putea trăi toată viaţa pe socoteala contribuabililor.

Ce mijloc de intimidare întrebuinţase domnul Radley ca să-l ferească pe Bau de ochii lumii, asta nimeni n-a ştiut vreodată. Jem, în ceea ce-l priveşte, era convins că-l ţine mai tot timpul legat cu lanţuri de pat. Atticus zicea că nici pomeneală de una ca asta, că mai sînt şi alte mijloace de-a face din oameni strigoi.

Mi-l aminteam, ori de cîte ori o zăream pe doamna Radley deschizînd uşa principală şi ducîndu-se la capătul verandei ca să-şi ude florile. Iar pe domnul Radley, Jem şi cu mine îl vedeam zilnic plecînd şi întorcîndu-se din oraş. Era nespus de slab, numai piele şi os, iar ochii îi avea apoşi, atît de apoşi încît parcă nici nu reflectau lumina. Pomeţii îi erau proeminenţi, gura mare, cu buza de sus subţire, iar cea de jos plină. Domnişoara Stephanie Crawford zicea că e un om atît de drept, încît nu cunoaşte lege mai presus de vrerea Domnului, iar noi o credeam, fiindcă domnul Radley se ţinea ţeapăn ca un băţ uscat.

Cu noi nu vorbea niciodată. Cînd îl întîlneam, lăsam nasu-n pămînt şi îngînam: „Bună dimineaţa, domnule“, iar el, în loc de orice răspuns, tuşea. Fiul mai mare al domnului Radley trăia la Pensacola; la Maycomb venea numai de Crăciun, şi era una dintre puţinele fiinţe omeneşti pe care le-am văzut intrînd sau ieşind din casa Radley. De cînd domnul Radley l-a luat înapoi pe Arthur, casa aceea e ca şi moartă, zicea lumea.

Într-o zi, Atticus ne-a ameninţat că o să ne bată dacă mai facem vreun zgomot în curte şi a împuternicit-o pe Calpurnia ca, în lipsa lui, să-i ţină locul în privinţa asta. Domnul Radley era pe moarte.

I-a trebuit cam mult pînă să moară. La capetele proprietăţii Radley, drumul a fost barat cu căpriori de lemn, trotuarul presărat cu fîn, iar circulaţia deviată pe strada din spate. Ori de cîte ori venea, doctorul Reynolds îşi lăsa maşina în faţa casei noastre şi mergea pînă la familia Radley pe jos. Zile întregi ne-am tot învîrtit, Jem şi cu mine, prin curte. În cele din urmă, căpriorii au fost ridicaţi din stradă şi am putut vedea, din verandă, ultimul drum al domnului Radley pe dinaintea casei noastre.

— Uite-l cum se duce, omul cel mai josnic din cîţi a făcut vreodată Domnul, a şoptit Calpurnia şi, îngîndurată, a scuipat în curte.

Ne-am uitat nedumeriţi la ea, pentru că rareori făcea Calpurnia comentarii la adresa albilor.

Vecinii gîndeau că acum, cînd domnul Radley fusese îngropat, Bau o să iasă la lumină, dar s-a întîmplat altfel: fratele lui mai mare s-a întors de la Pensacola şi a luat locul domnului Radley. Singura deosebire dintre el şi taică-său era vîrsta. Jem spunea că şi domnul Nathan Radley „cumpără bumbac“. Ne răspundea totuşi cînd îi dădeam bună dimineaţa şi, din cînd în cînd, îl vedeam înapoindu-se din oraş cu o revistă ilustrată în mînă.

Cu cît îi vorbeam mai mult lui Dill de familia Radley, cu atît voia să afle şi mai multe, şi cu atît mai tare strîngea în braţe felinarul din colţ, şi cu atît devenea mai curios.

— Tare-aş vrea să ştiu ce-o fi făcînd înăuntru, murmura el. Cred că şi lui i-ar plăcea să scoată niţel capul pe uşă.

— Păi, chiar iese noaptea, cînd e întuneric beznă, l-a asigurat Jem. Domnişoara Stephanie Crawford mi-a spus că s-a trezit o dată în toiul nopţii şi l-a văzut privind-o ţintă pe fereastră… Zicea că parcă ar fi privit-o un cap de mort, nu un om viu. Ţie nu ţi s-a întîmplat să te trezeşti noaptea şi să-l auzi? Uite cum umblă – şi Jem îşi tîrşîi picioarele prin pietriş. De ce crezi tu că domnişoara Rachel pune noaptea lacăte peste tot? Dimineaţa, i-am văzut de multe ori urmele prin curtea noastră din dos, ba chiar l-am auzit într-o noapte zgrepţănînd la oblonul din spate, dar pînă să se ducă Atticus, plecase.

— Cum o fi arătînd? s-a interesat Dill.

Jem i-a făcut o descriere potrivită: după urma paşilor, trebuie să fi avut vreo doi metri înălţime; se hrănea cu carne crudă de veveriţă sau cu ce brumă de pisici prindea, de aceea mîinile îi erau mereu mînjite cu sînge – ştiut fiind că dacă mănînci carne crudă, sîngele nu-ţi mai iese niciodată de pe mîini. Avea o cicatrice lungă şi strîmbă de-a curmezişul obrazului; puţinii dinţi care-i mai rămăseseră în gură erau gălbejiţi şi găunoşi; avea ochii bulbucaţi, şi mai tot timpul bălmăjea vorbe aiurea.

— Ştii ce, hai să încercăm să-l scoatem afară, a propus Dill. Tare aş vrea să văd cum arată.

Jem i-a răspuns că n-are decît să urce treptele şi să bată la uşa din faţă, dacă i s-a urît cu viaţa.

Şi-aşa am pornit în prima noastră expediţie, numai pentru că Dill pusese prinsoare cu Jem pe Stafia cenuşie contra două exemplare din Tom Swift că frate-meu n-are curajul să treacă de poarta casei Radley. Iar Jem nu suferise în viaţa lui să fie sfidat.

Trei zile de gîndire i-au trebuit. Dar cred că ţinea la onoarea lui mai mult decît la viaţă, pentru că Dill a reuşit destul de uşor să-l convingă.

— Ţi-e frică, i-a spus el în prima zi.

— Nu mi-e frică, dar îi respect, a replicat Jem.

A doua zi, Dill a revenit la atac:

— Ţi-e frică, n-ai pune nici degetul mare de la picior în curtea lor din faţă.

Jem i-a răspuns că nu poate să-i fie frică, de vreme ce trece zilnic prin faţa casei Radley cînd merge la şcoală.

— Dar totdeauna-n fuga mare, am ţinut eu să precizez.

A treia zi însă a căzut în cursă cînd l-a auzit pe Dill zicînd că cei din Meridian nu-s aşa de slabi de înger ca cei din Maycomb, că fricoşi ca la Maycomb nu mai pomenise.

Asta era prea mult pentru Jem: s-a dus pînă la colţ şi s-a oprit acolo, sprijinit de felinar cu ochii ţintă la poarta care spînzura jalnic în balamale improvizate.

— Dill Harris, îţi dai seama, sper, că o să ne omoare pe toţi şi pe fiecare în parte, a zis frate-meu cînd ne-am apropiat. Să nu dai vina pe mine dacă ţi-o scoate ochii. Tu ai vrut-o, ţine minte.

— Tot ţi-e frică, a stăruit Dill, de astă dată în şoaptă.

Jem voia să-i arate o dată pentru totdeauna că nu-i e teamă de nimic – „numai că nu ştiu, zicea el, cum să-l fac să iasă fără să pună gheara pe noi“. Afară de asta, trebuia să aibă grijă şi de surioara lui.

Cînd l-am auzit, am priceput că-l trec răcorile. Tot de surioara lui zicea că trebuie să aibă grijă şi atunci cînd îl pusesem să sară de pe acoperiş. „Ce te-ai face tu fără mine, dacă mor?“ mă întrebase atunci. A sărit pe urmă, aterizînd fără nici o zgîrietură şi simţul răspunderii l-a părăsit după aceea, deşteptîndu-i-se iar acum, cînd trebuia să înfrunte casa Radley.

— N-ai de gînd să ţii un rămăşag? făcu Dill. Dacă n-ai, înseamnă că…

— Dill, astea-s lucruri la care trebuie să chibzuieşti, îl întrerupse Jem. Stai să mă gîndesc o clipă… e ca şi cum ai face o broascăţestoasă să iasă afară din carapacea ei…

— Şi cum o faci?

— Îi pui dedesubt un chibrit aprins.

L-am prevenit pe Jem că dacă dă foc casei Radley, mă duc să-l spun lui Atticus.

Dill, la rîndul lui, a fost de părere că e ceva oribil să aprinzi un chibrit sub burta unei broaşte-ţestoase.

— Nu-i deloc oribil, a mormăit Jem, doar n-o frigi de vie, o faci să iasă, atîta tot.

— De unde ştii tu că n-o doare?

— Fiindcă broaştele-ţestoase nu simt, prostule!

— Dar ce, ai fost vreodată broască-ţestoasă, ca să ştii?

— Ah, Dill! Lasă-mă să mă gîndesc… cred că l-am putea zgîndări…

Şi Jem s-a adîncit atît de mult în gînduri, încît Dill i-a făcut pînă la urmă o mică înlesnire:

— Uite, n-am să spun că n-ai ţinut prinsoarea şi am să-ţi dau Stafia cenuşie dacă te duci numai pînă la casă şi o atingi.

Jem s-a înseninat cît ai clipi.

— Să ating casa, atîta tot?

Dill a dat din cap, întărind.

— Zău, asta-i tot? Sigur? Să nu-ncepi să-mi urli, tocmai la întoarcere, că trebuia să fac altceva.

— Asta-i tot, l-a asigurat Dill încă o dată. Probabil că o să se ia după tine cînd te-o vedea în curte, şi atunci Scout şi cu mine ne repezim la el şi-l ţinem bine, pîn’ ce i-om arăta că nu vrem să-i facem nici un rău.

Am luat-o pe după colţ, am traversat strada lăturalnică din faţa casei Radley şi ne-am oprit la poartă.

— Hai, dă-i drumu’, îl îndemnă Dill. Scout şi cu mine te păzim.

— Mă duc, mă duc, nu mă zori aşa, făcu Jem.

Se duse într-adevăr pînă la colţul curţii, apoi se întoarse şi se apucă să studieze încruntat, scărpinîndu-se în creştet, palma aceea de loc, de parcă şi-ar face socoteala cum să-şi croiască drum mai bine.

Atunci am rînjit la el.

Jem smuci poarta în lături, alergă pînă la peretele lăturalnic al casei, îl pocni cu palma şi o tuli îndărăt pe lîngă noi, fără a mai aştepta să vadă dacă incursiunea avusese efect sau nu. Dill şi cu mine am luat-o la sănătoasa după el. De-abia după ce ne-am pus la adăpost pe veranda noastră, gîfiind şi cu sufletul la gură, ne-am aruncat privirile înapoi.

Casa veche era aceeaşi, dărăpănată şi pleoştită, dar pe cînd ne uitam aşa, în josul străzii, ni se păru că vedem un oblon dinăuntru mişcînd. Numai puţin. O mişcare uşoară, abia vizibilă, şi casa încremeni apoi din nou.

1. În fotbalul american este permisă lovirea mingii cu mîna.

2. Om politic şi general american (1767-1845), mai tîrziu preşedinte al S.U.A.

3. Locul unei celebre bătălii din Anglia, în 1066, cînd Wilhelm Cuceritorul 1-a învins pe regele saxon Harold, cucerind astfel tronul englez.

4. Predicator englez (1703-1791), întemeietorul metodismului, sectă protestantă foarte răspîndită în S.U.A.

5. Porecla fetiţei, avînd aproximativ sensul de „puştiule“.

6. Autori americani de cărţi de aventuri pentru copii.

7. Oraş în statul Alabama, în împrejurimile căruia se află un mare spital pentru alienaţii mintal.

2

La începutul lui septembrie, Dill ne-a părăsit, întorcîndu-se la Meridian. L-am condus pînă la autobuzul care pleca la cinci după-amiaza, şi am fost tristă, pînă ce mi-am adus aminte că peste o săptămînă încep şcoala. Şi cred că niciodată n-am aşteptat ceva cu mai multă nerăbdare ca acum. Toată iarna îmi petrecusem ore în şir în „casa din copaci“, ca să cercetez curtea şcolii, ca să spionez prin binoclul primit de frate-meu droaia de copii, învăţîndu-le jocurile, urmărind jacheta roşie a lui Jem prin horele întortocheate ale jocului de-a baba-oarba, împărtăşind în taină înfrîngerile şi micile lor victorii. Tare aş mai fi vrut să fiu şi eu acolo.

Jem a binevoit să mă conducă la şcoală în prima zi, treabă ce revine de obicei părinţilor, dar Atticus m-a asigurat că frate-meu va fi încîntat să-mi arate unde era clasa mea. La drept vorbind, cred că nişte bani, trecuţi dintr-o mînă într-alta, n-au fost străini de tranzacţia asta, pentru că în timp ce o luam la galop pe după colţ şi treceam prin faţa casei Radley, mi s-a părut că aud un clinchet neobişnuit în buzunarele lui Jem. Cînd am ajuns în curtea şcolii, am încetinit şi Jem m-a dăscălit grijuliu, punîndu-mi în vedere că în timpul orelor nu mi-e îngăduit să-l sîcîi. N-am voie să vin la el şi să-l pun să joace vreun capitol din Tarzan şi oamenii-furnici, nici să-l plictisesc cu aluzii la viaţa lui particulară, ori să mă ţin scai de el în recreaţie şi în pauza de la prînz. Trebuia să rămîn cu cei din clasa întîi, iar el o să stea cu cei dintr-a cincea. Pe scurt, să-i dau pace.

— Vasăzică, n-o să ne mai jucăm? l-am întrebat.

— Acasă o să fim ca şi mai-nainte, dar la şcoală, ai să vezi, e altceva.

Şi aşa a şi fost. Pînă să se încheie prima dimineaţă, domnişoara Caroline Fisher, învăţătoarea noastră, mă şi scosese în faţa clasei şi mă mîngîiase cu linia la palmă, după care m-a pus să stau la colţ în picioare, pînă la prînz.

Domnişoara Caroline avea cel mult douăzeci şi unu de ani. Avea părul arămiu, obrajii trandafirii şi unghiile lăcuite într-un roşu aprins. Purta pantofi cu tocuri înalte şi o rochie în dungi roşii şi albe. Arăta şi mirosea ca o acadea. Locuia în pensiune la domnişoara Maudie Atkinson, cam peste drum de noi, la etaj, în camera din faţa, iar cînd domnişoara Maudie ne-a făcut cunoştinţă cu ea, Jem a rămas fascinat zile întregi.

Domnişoara Caroline îşi scrise cu litere de tipar numele pe tablă şi ne explică: „Aceasta înseamnă că eu mă numesc domnişoara Caroline Fisher. Sînt din nordul Alabamei, ţinutul Winston“. Prin clasă trecu un murmur bănuitor – ne era teamă să nu aibă şi ea cumva metehnele celor de acolo. (Cînd statul Alabama ieşise din Uniune, în ianuarie 1861, ţinutul Winston se despărţise de Alabama, lucru pe care-l ştia orice copil din ţinutul Maycomb.) Nordul Alabamei însemna o groază de întreprinderi de băuturi spirtoase, mari ţesătorii, oţelării, republicani, profesori şi tot soiul de indivizi fără căpătîi.

Domnişoara Caroline începu orele de clasă citindu-ne o poveste cu pisici. Pisicile discutau îndelung între ele, purtau rochiţe drăgălaşe şi stăteau într-o casă călduroasă, sub cuptorul din bucătărie. Cînd doamna Pisică se duse la prăvălie să comande îngheţată de şoricei cu ciocolată, clasa întreagă se zvîrcolea ca un ghem de viermi. Domnişoara Caroline nu părea să-şi dea seama că puştii în cămăşi de bumbac şi fuste de sac din clasa întîi, dintre care cei mai mulţi deprinseseră, odată cu primii lor paşi, să bată bumbacul şi să mîne porcii la păscut, sînt imuni la literatura de ficţiune. Sfîrşind istorioara, domnişoara Caroline exclamă: „Vai, dragii mei, ce poveste frumoasă!“.

Se duse apoi la tablă şi scrise cu majuscule enorme alfabetul, după care întrebă clasa: „Ştie cineva ce sînt acestea?“.

Toată clasa ştia: cei mai mulţi erau repetenţi de anul trecut.

Cred că m-a ales pe mine fiindcă îmi cunoştea numele; pe măsură ce rosteam alfabetul, o cută i se săpa tot mai adînc între sprîncene, iar după ce mă puse să citesc cu voce tare aproape întreg abecedarul şi pe deasupra cotele bursei din The Mobile Register, se lămuri, în sfîrşit, că ştiam carte şi mă privi vădit contrariată, îmi porunci să-i spun tatei să nu mă mai înveţe, fiindcă s-ar putea să-mi dăuneze la citire.

— Să mă înveţe? am făcut eu uluită. Dar nu m-a învăţat nimic, domnişoară Caroline. Atticus n-are timp să mă înveţe, am întărit văzînd-o că zîmbeşte şi clatină din cap. Zău, seara e aşa de obosit, că nu face nimic altceva decît să stea în salon şi să citească.

— Dacă nu te-a învăţat el, atunci cine? m-a întrebat ea cu bunăvoinţă. Cineva trebuie să te fi învăţat, doar nu te-ai născut citind The Mobile Register!

— Jem zice că da. A citit el într-o carte că eu am fost o Bullfinch, nu o Finch¹. Jem zice că numele meu adevărat este Jean Louise Bullfinch, că atunci cînd m-am născut m-au schimbat şi că de fapt sînt…

Domnişoara Caroline îşi închipuia probabil că minţeam:

— Drăguţă, să nu dăm frîu liber imaginaţiei. Spune-i tatălui tău să nu te mai înveţe. E mai bine să începi să înveţi a citi cu mintea limpede. Spune-i că de acum încolo voi lua asupra mea această grijă şi că voi încerca să repar răul făcut…

— Poftim?

— Tatăl tău nu ştie cum trebuie să predea. Şi acum, stai jos.

Am mormăit o scuză şi m-am apucat să meditez la crima pe care o săvîrşisem. De citit nu învăţasem niciodată dinadins, dar cumva reuşeam să mă distrez pe ascuns cu ziarele. Să fi învăţat oare în lungile ceasuri petrecute la biserică? Nu-mi aminteam să nu fi ştiut vreodată să citesc imnurile. Acum, cînd mă vedeam obligată să reflectez la lucrul acesta, îmi dădeam seama că a citi era pentru mine ceva tot atît de firesc ca şi deprinderea de a încheia nasturii de la spate ai şorţuleţului fără să întorc capul, sau de a-mi înnoda dintr-odată şireturile în fundă dublă. Nu-mi puteam aminti şi pace cînd anume rîndurile pe care le urmărea degetul lui Atticus s-au despărţit în cuvinte, dar de cînd mă ştiu le urmărisem seară de seară, ascultînd ultimele ştiri, proiectele care aveau să devină legi, jurnalul lui Lorenzo Dow² – adică tot ce citea Atticus în fiecare seară cînd mă căţăram pe genunchii lui. Uite, nu mi-am dat seama că-mi place să citesc pînă-n clipa în care am fost ameninţată să nu mai pot citi. Nimeni nu-şi dă seama că-i place să respire!

Şi cum simţeam că o necăjisem pe domnişoara Caroline, am stat liniştită în bancă, uitîndu-mă pe fereastră, pînă ce a sunat de recreaţie şi a venit Jem în curte să mă scoată din grămada puştilor de clasa întîi şi să mă întrebe cum a mers. I-am istorisit de-a fir-a-păr totul.

— Dacă n-ar trebui să stau, aş şterge-o, Jem, cucoana aia a naibii zice că Atticus m-a învăţat să citesc şi că nu trebuie s-o mai facă…

— Lasă, Scout, nu te necăji, mă îmbărbăta Jem. Învăţătorul ne-a spus că domnişoara Caroline aplică o metodă de predare nouă, învăţată la universitate. O să fie introdusă curînd în toate clasele. Cu metoda asta, n-ai nevoie să mai toceşti din carte – e ca şi cînd, dacă vrei să înveţi despre vacă, te duci să mulgi una, şi gata, pricepi?

— Da, Jem, dar eu nu vreau să învăţ despre vacă, eu…

— Ba trebuie. Trebuie să înveţi despre vacă, fiindcă asta are o strînsă legătură cu viaţa din ţinutul Maycomb.

M-am mulţumit să-l întreb dacă nu cumva îşi pierduse minţile.

— Încăpăţînato, nu încerc decît să-ţi explic noua metodă de predare la clasa întîi. „Sistemul Zecimal Dewey“³, aşa-i spune.

Cum niciodată nu pusesem la îndoială cuvîntul lui Jem, nu vedeam de ce aş face-o tocmai acum. Sistemul Zecimal Dewey consta, într-o anumită privinţă, din cartoanele pe care domnişoara Caroline ni le vîntura pe dinaintea ochilor şi pe care erau scrise, cu litere de tipar, cuvinte ca „ou“, „bou“, „om“ şi „tu“. Întrucît nu părea să ni se ceară nici un fel de comentarii, clasa a primit în tăcere aceste revelaţii impresionante. Şi fiindcă mă plictiseam, am început să-i scriu o scrisoare lui Dill. Domnişoara Caroline m-a prins şi din nou mi-a pus în vedere să-i spun tatei să nu mă mai înveţe.

— Şi-apoi, în clasa întîi nu învăţăm să scriem caligrafic, ci numai cu litere de tipar. Caligrafia o veţi învăţa abia într-a treia.

Numai Calpurnia era de vină. Ea mă punea să scriu în zilele ploioase, mai mult ca să n-o scot din sărite, cred eu. Îmi dădea o temă, mîzgălind cu sîrg literele alfabetului pe o tăbliţă, iar sub ele copia un text din Biblie. Dacă îi reproduceam mulţumitor caligrafia, mă răsplătea cu o felie de pîine cu unt şi zahăr. Sentimentalismul n-avea ce căuta în metoda de predare a Calpurniei: rareori îi dădeam satisfacţie şi, la rîndu-i, rareori mă răsplătea.

— Cine se duce la dejun acasă, să ridice mîna, ceru domnişoara Caroline, întrerupînd firul noilor mele capete de acuzare împotriva Calpurniei.

Noi, copiii din oraş, am ridicat mîna, şi ea ne-a numărat din ochi.

— Cine şi-a adus mîncare de acasă s-o pună pe bancă.

Găletuşe de melasă apărură de te miri unde şi tavanul se umplu de licăriri metalice. Domnişoara Caroline se plimba în sus şi-n jos printre bănci, examinînd şi pipăind recipientele cu mîncare, dînd aprobator din cap atunci cînd găsea conţinutul corespunzător şi încruntîndu-se cînd nu-l găsea. Se opri în faţa băncii lui Walter Cunningham.

— Unde-i mîncarea ta?

Faţa lui Walter Cunningham arăta întregii clase întîi că are viermi intestinali. Lipsa pantofilor ne explica şi cum îi luase. Cine umblă desculţ prin ocolul vitelor şi prin cocină capătă viermi intestinali. De-ar fi avut Walter o pereche de ghete, ar fi încălţat-o din prima zi de şcoală şi n-ar mai fi lăsat-o pînă-n toiul iernii. Altminteri, avea cămaşa curată şi o salopetă cîrpită cu grijă.

— Ai uitat să-ţi iei mîncarea azi-dimineaţă? îl descusu domnişoara Caroline.

Walter privea ţintă înainte. Am văzut cum îi tresare un muşchi pe faţa suptă.

— Ai uitat-o azi-dimineaţă? întrebă încă o dată domnişoara Caroline.

Obrazul lui Walter tresări din nou.

— Da, don’şoară, mormăi el în cele din urmă.

Domnişoara Caroline se duse la catedră şi-şi deschise poşeta.

— Poftim 25 de cenţi, îi spuse ea. Du-te şi mănîncă în oraş. Poţi să-mi înapoiezi banii mîine.

Walter clătină din cap a refuz.

— Nu, don’şoară, mulţumesc, făcu el tărăgănat.

Vocea domnişoarei Caroline deveni nerăbdătoare:

— Hai, Walter, vino şi ia-i.

Walter clătină din nou capul.

Cînd Walter a făcut semn a treia oară că nu vrea, am auzit pe cineva şoptindu-mi:

— Du-te tu şi spune-i, Scout.

M-am întors şi i-am văzut pe cei mai mulţi copii din oraş, precum şi cîrdul celor veniţi la şcoală cu autobuzul, uitîndu-se la mine. Domnişoara Caroline şi cu mine vorbiserăm de două ori pînă acum, ceea ce era destul pentru a le da convingerea naivă că familiaritatea naşte înţelegere.

Plină de intenţii bune, m-am ridicat să vorbesc în numele lui Walter:

— Domnişoară Caroline!

— Ce vrei, Jean Louise?

— Domnişoară Caroline, el e un Cunningham.

Şi m-am aşezat la loc.

— Ce-ai spus, Jean Louise?

Credeam că limpezisem destul de bine lucrurile. Cine nu ştia că Walter Cunningham minte de îngheaţă apele: nu-şi uitase mîncarea, fiindcă n-avea ce uita, nici azi, nici mîine, nici în vecii vecilor. Probabil că nu văzuse în viaţa lui 75 de cenţi laolaltă.

Am mai făcut o încercare:

— Domnişoară Caroline, Walter e din familia Cunningham.

— Nu înţeleg, Jean Louise.

— Nu-i nimic, domnişoară, cu vremea o să cunoaşteţi întreg ţinutul. Cei din neamul Cunningham nu iau nimic dacă nu pot să plătească – nici coşuri cu pomeni de la biserică, nici bani din chetă. Niciodată n-au luat nimic de la nimeni, se mulţumesc cu ce au. Nu au mult, dar se descurcă ei şi cu atît.

Aceste cunoştinţe cu totul speciale despre clanul Cunningham – la drept vorbind numai despre una dintre ramurile lui – le căpătasem în urma evenimentelor din iarna trecută. Tatăl lui Walter era clientul lui Atticus. Într-o seară, după o convorbire plicticoasă despre drepturile lui de moştenire, l-am auzit pe domnul Cunningham spunînd înainte de a pleca:

— Domnule Finch, nu ştiu cînd am să fiu în stare să vă plătesc.

— Asta să fie singura dumitale grijă, Walter, răspunsese Atticus.

După ce l-am întrebat pe Jem ce înseamnă moştenire, iar el mi-a răspuns că „ţinere de moş“, l-am întrebat pe Atticus dacă domnul Cunningham o să ne plătească vreodată.

— Cu bani, nu, dar de plătit o să-mi plătească pînă la sfîrşitul anului. Veţi vedea.

Şi-am văzut. Într-o dimineaţă, Jem şi cu mine am descoperit în spatele casei o stivă de lemne de foc. Mai tîrziu, pe scara din dos a apărut un sac plin cu nuci. La Crăciun ne-am pomenit cu o ladă cu smilax şi ilice⁴. Iar cînd, în primăvara următoare, am găsit şi un sac de hîrtie plin cu napi verzi, Atticus a declarat că domnul Cunningham îi plătise datoria cu vîrf şi-ndesat.

— De ce-ţi plăteşte aşa? m-am interesat eu.

— Fiindcă numai aşa poate plăti. N-are bani.

— Atticus, dar noi sîntem săraci?

Atticus a încuviinţat din cap:

— Da, sîntem.

Nasul lui Jem s-a încreţit:

— Tot atît de săraci ca şi familia Cunningham?

— Nu chiar. Ei sînt oameni de la ţară şi pe fermieri i-a lovit criza cel mai rău.

Atticus spunea că liber-profesioniştii erau săraci pentru că şi fermierii erau săraci. Maycombul fiind un ţinut agricol, medicii, dentiştii şi avocaţii cîştigau şi ei cu greu banii. Moştenirea nu era singurul necaz al domnului Cunningham. Acrii de pămînt pe care-i avusese înainte de a primi moştenirea erau ipotecaţi pînă la ultimul, iar puţinii bani gheaţă pe care-i cîştiga se duceau pe dobînzi. Dacă domnul Cunningham şi-ar fi putut ţine gura, ar fi căpătat o slujbă prin WPA⁵, dar nu voia să-şi părăsească pămîntul, căci s-ar fi părăginit de tot, iar el mai bucuros răbda de foame decît să-şi piardă pămîntul şi posibilitatea de a vota după cum îl taie capul. Domnul Cunningham, spunea Atticus, aparţine unui neam dintr-o bucată.

Aşa că, neavînd bani pentru avocat, Cunninghamii ne plăteau şi ei cu ce aveau.

— Ştiaţi că doctorul Reynolds face la fel? a zis Atticus. La naşterea unui copil, ia de la unii doar un cuib de cartofi. Domnişoară Scout, dacă ai să fii atentă un pic, am să-ţi explic ce este un drept de moştenire. Uneori, definiţiile lui Jem sînt… cam aproximative.

Dacă aş fi fost în stare să-i explic toate astea domnişoarei Caroline, am fi fost scutite – eu de anumite neplăceri, iar ea de umilinţele de mai tîrziu, dar era peste puterile mele să-i explic la fel de bine ca şi Atticus, aşa că m-am mulţumit să-i spun:

— Îl umiliţi, domnişoară Caroline. Walter n-are acasă 25 de cenţi ca să vi-i dea înapoi, iar dumneavoastră nu vă trebuie lemne de foc.

Domnişoara Caroline rămase împietrită, apoi mă înşfăcă de guler şi mă tîrî spre catedră.

— Jean Louise, m-am săturat de tine în dimineaţa asta, anunţă ea. Ai păşit cu stîngul în toate privinţele, draga mea. Întinde palma.

Credeam c-o să scuipe, acesta fiind singurul motiv pentru care cei din Maycomb întindeau palma: era un obicei la mare stimă de cînd lumea de a pecetlui astfel o afacere încheiată. Nepricepînd ce afacere încheiasem, m-am întors după răspuns spre clasă, dar copiii mă priveau încremeniţi. Domnişoara Caroline apucă rigla, îmi trase la iuţeală o jumătate de duzină de lovituri, apoi îmi porunci să stau la colţ. O furtună de rîsete izbucni cînd clasa pricepu, în sfîrşit, că domnişoara Caroline mă bătuse.

Şi cînd ea i-a ameninţat că-mi vor împărtăşi soarta, clasa întîi izbucni din nou, potolindu-se numai în clipa cînd umbra domnişoarei Blount căzu asupra lor. Domnişoara Blount, de felul ei din Maycomb, neiniţiată încă în misterele Sistemului Zecimal, apăruse în uşă cu mîinile în şolduri:

— Dacă mai aud vreun zgomot în această clasă, zău, nu ştiu ce mă fac. Domnişoară Caroline, a şasea nu se poate concentra asupra piramidelor din cauza hărmălaiei de aici.

Şederea mea la colţ n-a durat mult. Salvată de clopoţel, domnişoara Caroline privi cum se goleşte clasa pentru a-şi lua dejunul. Eu am ieşit ultima şi-am mai apucat s-o văd cum se prăbuşeşte pe scaun şi-şi îngroapă capul în palme. Dacă s-ar fi purtat mai prietenos cu mine, mi-ar fi părut rău de ea. La urma urmei, era destul de simpatică.

1. Joc de cuvinte: finch – cintezoi; bullfinch – botgros.

2. Lorenzo Dow (1777-1834), predicator american.

3. Sistem de clasificare a cunoştinţelor în zece clase, subîmpărţite apoi zecimal în diviziuni tot mai mici, propus de americanul John Dewey (1859-1952).

4. Plante decorative, folosite la sărbătorile de iarnă.

5. Work Projects Administration, adică Administraţia Planului de Lucrări, instituţie creată în 1935, avînd între alte scopuri şi plasarea şomerilor.